A fordítás az alábbi mű alapján készült:

K.F. Breene: A Throne of Ruin (Deliciously Dark Fairytales #2), 2021

Fordította
VARGA CSABA

Copyright © 2021 by K.F. Breene

All rights reserved.

The people, places, situations and craziness contained
in this book are figments of the author’s imagination and
in no way reflect real or true events.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-41-2

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás köszönet mindazoknak, akiknek sikerült
ép bőrrel megúszniuk a történet első részét…

ELSŐ FEJEZET

A szívem vadul dübörgött a mellkasomban, miközben a bestiát kerestem a Tiltott Erdőben. Ugyanazt a földhözragadt sárkányt, aki elől egykor halálra rémülten elmenekültem. A belső állatom nyugtalanná vált és velem együtt kereste a nyomokat. Jó pár óra telt el azóta, hogy kora hajnalban eljöttem otthonról, ám egyelőre nyomát sem láttam Nyfainnek. Ebben szerepet játszott az is, hogy jókora előnnyel lépett le. Múlt éjjel altató hatású gyógynövényekkel kábított el minket a családom otthonában, így megakadályozva, hogy kövessem. Nem tudtam megszabadulni a félelemtől, mert attól tartottam, hogy valahol rábukkanok összetört, véres testére.

Bár a kötelesség arra késztette, hogy őrt álljon az erdőben és megvédje a királyságunk falvait azok elől a teremtmények elől, melyeket a Démonkirály uszít ránk éjszakáról éjszakára, ám súlyos sérülései miatt nem lett volna szabad hősködnie. Nem számít, hogy Nyfain a hercegünk, és egyedül ő jelenti a reményt arra, hogy megtörik az átok. Az istennő verné meg! A nyomok, melyeket a sűrű erdőn át követtem, egyértelművé tették, időre lenne szüksége ahhoz, hogy összeszedje magát. Útvonala többször is keresztezte az ösvényt, egy helyen nekiment egy fának, míg másutt keresztülgázolt a tövises bokrokon. Az örökfű rendkívül hatásos gyógynövénynek bizonyult. Rájöttem arra, hogy a megszállott növényből készült főzet ugyan halálos méreg is lehet, ha nem a megfelelő módon használják fel, ám jó esetben képes ellensúlyozni az átok hatásait. Mindezek dacára is nyilvánvaló volt azonban, hogy a herceget nem hozta teljes mértékben rendbe a főzet, melyet tőlem kapott. A szer hatása gyengült, és Nyfaint most kínok gyötrik.

Ennek dacára is semmibe vette a kérésem – a parancsom –, és nem volt hajlandó pihenni.

A halvány fényben azonnal észrevettem a földön éktelenkedő jókora sötétvörös foltot. Görcsbe rándult a gyomrom, miközben lassítottam és alaposan szemügyre vettem a környéket. Azonnal felfedeztem a sárkány nyomaival összekeveredő lábnyomok sorát. Ezek a bemélyedések keskenyebbek és hosszúkásak voltak. Megvizsgálva őket úgy tűnt, az ismeretlen lény három ujjából karmok álltak ki. Bármi legyen is ez a teremtmény, négy lábon járta az erdőt. Alighanem egy fa lombjából ugrott le ide, mert a nyomai mintha csak a nagy semmiből bukkantak volna elő.

A legközelebbi fa törzsét feltépte valaminek az érdes bőre. Letört ágak hevertek a földön.

Amióta elindultam otthonról, ez már a harmadik összecsapás színhelye volt. Nyilvánvalónak tűnt, hogy Nyfain megnyerte az előző két csatáját, ám én továbbra is remegtem a pániktól, ahogy habozás nélkül a nyomába szegődtem. A sűrű bokrok között hatalmas nyílás tátongott, mintha csak Nyfain erőteljes sárkány alakjában meghátrálásra késztette volna maga előtt a növényzetet. Vér mocskolta be a zöld leveleket, és a talajra is bőségesen hullott. Átérve a bozót túloldalára, zihálva fújtam ki a levegőt.

A földön fekvő különös, olajosan csillogó, szürkés pikkelyekkel borított lénynek eltörték a gerincét és letépték a fejét. A nyomok alapján Nyfain továbbment, mégpedig kimerült, esetlen léptekkel. Itt is vér fröccsent a földre. A herceg megsebesült.

Éreztem, hogy a belső állatom lélegzet-visszafojtva figyel. Fájdalom és szomorúság sugárzott belőle, amit az váltott ki, hogy Nyfain sárkánya szétszakította a közöttünk izzó összeköttetést. A herceg nem árulta el, hogy miért, csupán annyit mondott, szeretné, ha szabadok lennénk. A belső állatom pontosan ugyanannyira rettegett attól, hogy a nyomok végén egy halott sárkányt találunk, mint én.

A bokrokon ott érződött Nyfain jellegzetes illata: orgona és fenyő, árnyalatnyi mézbogyóval. Összefutott tőle a számban a nyál. A nyomok balra vezettek, tehát nem a kastély irányába. Ez a megátalkodott, makacs férfi további szörnyetegeket keresett, hogy végezhessen velük.

Egy órával és nem kevés szétfröccsent vérrel később nyilvánvalóvá vált, hogy talált még egyet. Az ormótlan, kétlábú jószágnak csökevényes karja és hatalmas állkapcsa volt. A sárkány kitépte a gyomrát. Az összecsapás színhelyéről még véresebb nyomok vezettek tovább.

Nagyon nem tetszik ez nekem – szólalt meg a belső állatom, miközben beszívtuk a szagokat és követtük a nyomokat. – Túl sok vért veszített.

Egy emberhez képest valóban, csakhogy sárkány alakjában óriási – feleltem. – Talán, ha nem változik vissza emberré, míg meg nem gyógyul, akkor minden rendben lesz.

Nem kaptam választ. A belső állatom valószínűleg maga sem tudta, mi történhet, mivel én még sosem váltottam alakot. Az erdőket átjáró átok megbetegítette a királyság falvaiban élőket, és nem csak az uralkodó kastélyában állt meg az idő. A szörnyűség legiszonyatosabb hatása talán éppen az volt, hogy honfitársaim többé már nem tudtak természetes módon új alakot ölteni magukra. Amennyiben jól tudom, erre már csak egyvalaki – Nyfain – volt képes, bár ezért borzalmas árat kellett fizetnie. Megfosztották a sárkányszárnyaitól.

Jómagam csupán arra voltam képes, hogy halljam a belső állatom gondolatait, tisztában legyek az érzelmeivel, felhasználjam elemi erejű érzékszerveit, ám ezen a ponton véget ért a tudásom.

Még mélyebbre hatoltunk az erdőbe, a göcsörtös, torz törzsű fák közé. A növények azoknak a démoni lényeknek a megcsonkított tetemeire emlékeztettek, melyeket az előző napnyugta után küldtek ránk. A bokrok bütykös ágai kihajoltak az ösvény fölé. Néhány gally eltört, megroppant, amikor Nyfain keresztüljött itt. Már nem volt szükség arra, hogy a nyomait figyeljem. Tökéletesen elegendőnek bizonyult szemmel tartani az útvonalát jelző mélyvörös cseppeket.

Magasan a fák között egy madár csicsergett, egy másik válaszolt neki. Valamilyen apró rágcsáló tűnt el sietve az ösvényről. Hála a belső állatomnak, sokkal élesebb volt a hallásom, mint azelőtt. Így fedeztem fel, hogy valahol a közelben egy férfi és egy nő beszélget.

Kissé magasabbra emeltem a kezemben tartott tőrt, a másik késemet azonban nem vettem elő. Közelebb osontam a hangok forrásához és megbújtam a megbarnult, félig elszáradt növények mögött. A belső állatom beleszimatolt a levegőbe, és miközben közelebb mentünk, kielemezte a szagokat. Tiszta illatokra figyelt fel, mosott ruhára, levendulaszappanra, ám ezek sem tudták elnyomni az izzadság és a vér bűzét.

Megálltam egy jókora üreges fatörzs mögött, és kidugtam a fejem. Két ember állt a tisztáson egy valamifajta tábori ispotály mellett. Az asztalt különféle kötszerek borították, egy dobozra vörössel egy pluszjelet festettek, és jó pár olyan műszert is felfedeztem, amilyet korábban még sosem láttam. A beszélgetők lába előtt egy hordágy feküdt a földön. A két rúd között feszülő fehér vásznat vörös foltok csúfították el.

A középkorú nő határozottnak és elegánsnak tűnt. Büszkén felszegte a fejét, és egyenes derékkal állt. Karcsú alakjára rásimult a jó minőségű, kék szövetből szabott ruha, a derekára pedig egy fehér kötényt kötött. A viselkedése jelezte, hogy nemesi származású lehet, finom gesztusai arra utaltak, hogy művelt és előkelő. A mellette álló férfi valamivel fiatalabbnak tűnt. Vasalt szürke nadrágot és fehér, hosszú ujjú inget viselt. Haját könnyed eleganciával fésülték oldalra. Hasonlóan a nőhöz, a fiatalember is kifinomultnak tűnt.

Emlékeztem arra, hogy Nyfain állítólag másokkal is találkozott az erdőben. Hadriel, a komornyik azt gondolta, hogy az ismeretlenek valamennyien férfiak voltak. Persze az is igaz, Hadriel őszintén bevallotta, hogy pocsékul végzi a dolgát.

A véres hordágyon azonban nem feküdt senki. Már elment innen, akit felfektettek rá, és bár halványan éreztem Nyfain illatát, a szag már nem volt friss.

Vettem egy mély lélegzetet, két kézzel erősen megszorítottam a tőröm markolatát, és előbújva a rejtekhelyemről kiléptem oda, ahol ezek ketten észrevehetnek.

Kezdetben nem figyeltek fel rám, halkan beszélgettek tovább. Továbbra sem értettem a szavaikat. Úgy tűnt, attól tartanak, hogy az embernél sokkal élesebb hallású lények portyázhatnak a közelben. Már félúton járhattam feléjük, amikor a nő végre felém pillantott.

Összerezzent, egy tökéletes O betűt formált a szájával, és a melléhez kapta a kezét. A férfi is azonnal felém fordult, de csak lassan dolgozta fel a váratlan fordulatot. Egy démoni szörnyeteg könnyedén végezhetett volna mindkettejükkel.

Megtorpantam ott, ahol voltam, miközben a nő magához tért a meglepődöttségtől. Végigsiklott rajtam a tekintete, és alaposan megnézte magának a nadrágomat, a koszos felsőmet és végül a kezemben tartott tőrt.

– Édes istennőm – mormogta, és a társára sandított. – Micsoda kis vadóc.

A férfi is alaposan szemügyre vett, ám nyilvánvalónak látszott, hogy egészen más következtetéseket vont le. Felragyogott a szeme és halvány mosolyra húzódott a szája. Közelebb lépett hozzám, a tekintete végigsiklott a keblemen, majd visszatért az arcomra.

– Te egész biztosan Finley vagy! – kiáltotta. – Egy igazi szépség! De hát mondta is, hogy jönni fogsz.

A szívem kihagyott egy ütemet.

– Nyfain? – kérdeztem. – Jól van?

Az asszonyság ingerülten összevonta a szemöldökét.

– Leszel szíves királyi fenségnek nevez…

– Ne csináld már, Claryssa! – A férfi egy legyintéssel a nő szavába vágott, és még közelebb jött hozzám. – Igen. Egy szörnyeteget követett a falunk széléig. Egészen…

Oldalra fordult és nyugat felé mutatott.

– Túl azokon a fákon, aztán tovább az országúton. Odarohantunk, hogy segítsünk neki, de már végzett azzal a szörnyfajzattal, mire odaértünk. Eléggé megviseltnek látszott. Idehoztuk, hogy messze a démonok figyelő szemétől bekötözhessük a sebeit.

– Sikerült? – kérdeztem. – Jól van?

– Te tulajdonképpen hovavalósi vagy, te lány? – tudakolta Claryssa, és maga is közelebb jött. A fintorgása egyértelművé tette, arra számít, hogy büdös vagyok.

Nem törődtem vele, a férfi szemébe néztem.

– Amennyire csak tudtuk, rendbe hoztuk – válaszolta. – Elvittük a kastély közelébe, a Királyi Erdő pereméhez.

Megfordult, és a tekintete végigsiklott a hordágyon.

– Rendbe fog jönni. Igen kemény fából faragták. Nem kell aggódnod miatta. – Egy pillanatra elhallgatott. – Úgy tűnik, te mégis aggódsz, igaz? Nyugtalan vagy miatta.

Savanyú képet vágtam a kíváncsiskodása miatt. Egyre furcsábbnak tűnt ez a két alak.

– Megmondtátok neki, hogy pihennie kell? – kérdeztem, és hátrébb léptem. – Nyugalomra van szüksége.

– Ne legyél már ennyire öntelt! – szólt rám az asszonyság. – Egy hercegről beszélünk. Ne felejtsd el, hogy egy előkelőséggel van dolgod. Kellő tisztelettel beszélj róla, kicsikém!

A férfi egy ingerült pillantást vetett Claryssára. Amikor viszont visszafordult felém, barátságos mosoly ragyogott fel az arcán.

– Őfensége a kötelességét teljesíti az erdőben. A népét szolgálja. Ragaszkodik ahhoz, hogy ma éjjel is járőrözzön a vadonban. Senki nem kényszerítheti olyasmire, amit ő maga nem akar. Neked azonban nincs miért félned, a teliholdat követő első éjszakák a legszörnyűbbek. Utána egészen a következő teliholdig le fog csökkenni az erdőre uszított démoni teremtmények száma.

– Biztos vagy abban, hogy biztonságba került a kastélyban?

– Így van. Nem igazán fenyegeti semmi sem ott. Láttam már ennél sokkal rosszabb állapotban is, ám a herceg elszántan járja a maga útját. Bátor védelmezőnkként viselkedik.

Kifújtam a levegőt és még egy lépést tettem hátrafelé. Ez az alak továbbra is szemmel tartott, és különös izzás lángolt a tekintetében. Úgy bámult rám, mint egy éhező a terített asztalra. Az asszonyság is alaposan megvizsgált. Az arcára egyértelmű ellenszenv ült ki.

– Ez nagyszerű. Köszönöm! – Megpróbáltam egy félmosolyt erőltetni magamra, de nem nagyon jött össze. Hátat fordítottam nekik. Úgy tűnt, eszük ágában sincs megmondani, hol találom Nyfaint. Igaz, legalább a sebeit bekötözték. Persze, ha hajlandó lett volna egy vagy két éjszakát pihenni, akkor eleve nem lett volna szükség arra, hogy elsősegélyben részesítsék.

Becsusszantam a bokrok közé, és a fák mögött eltűntem a szemük elől. Csak akkor álltam meg egy pillanatra, amikor már tudtam, hogy újra egyedül vagyok.

Megbízhatok ebben a két alakban? Hiszen semmit sem tudok róluk. Nem éreztem rajtuk a démonok bűzét, ám ez így önmagában még nem zárta ki, hogy esetleg nekik dolgoznak. Ki tudja, hogy mire képes a Démonkirály? Könnyen előfordulhat, hogy falusi embereket fogadott fel. Figyelembe véve, hogy mi a helyzet a mi falunkban, nyilvánvalónak tűnt, a királyságunk népe éhezik és retteg. Az emberek bárkitől hajlandóak lennének elfogadni a segítséget.

Ugyanakkor Nyfain egyértelműen megengedte nekik, hogy bekössék a sebeit. Valamennyire tehát megbízott bennük.

De akkor is…

Futásnak eredtem a kastély irányába. Keresztülvágtam a sűrűn, nehogy a két ismeretlen meglásson. Nem tartott sokáig, míg ismét rábukkantam a herceg illatára. Átvezetett az erdőn. Megpillantottam három pár lábnyomot. Ketten cipeltek egy hordágyat, valaki pedig ott lépkedett mellettük, hogy ellássa a sebesültet. Pontosan ott, ahol a hallottak alapján erre számítottam, megpillantottam egy apró véres foltot a földön. Valaki mezítláb jött oda, majd kicsit arrébb egy sárkány lábnyomai vezettek a kastély felé.

Ezek ketten tehát nem hazudtak.

Megroggyant a vállam és nekivetettem a hátam egy fa törzsének, miközben felnéztem a lenyűgöző kastélyra. Milyen csodálatos lehetett ez az épület a fénykorában, amikor emberek nyüzsögtek a környező, gondosan megművelt földeken, díszruhát viselő nemesurak sétáltak a falak tövében és sárkányok siklottak a magasban? Lenyűgözően szép lehetett az a kor.

Menj oda hozzá! – könyörgött a belső állatom, és boldogan szívta be Nyfain illatát. Kétségbeesett lelkesedéssel szerette volna követni. – Örülni fog, ha meglát minket. Hallottad, mit mondott az a fickó. Nyfain számított rá, hogy követni fogjuk.

Őrjöngeni fog a haragtól. El akarta szakítani a kettőnk közötti összeköttetést. Szerinted mégis mit jelent, ha valaki altatót kever az italodba, elmetszi kettőtök között a kapcsolatot, és végezetül ott hagy még egy búcsúlevelet is?

Nem sikerült meggyőznöm.

Persze, az elején még dühöngeni fog, de aztán a haragja szenvedéllyé változik. Hidd el, így lesz!

Na igen! Csakhogy a szenvedélyt azonnal a megbánás követi, és durván rám fog mordulni, hogy soha többé ne érjek hozzá. Ezt egyszer már eljátszottuk. Értelmetlen lenne ugyanazzal próbálkozni. Lehetséges, hogy Nyfain és az ő belső állata epekedik irántunk, csakhogy visszautasítják az irántunk érzett vágyakozásukat.

Ideje hazamenni.

Ez lesz a legjobb.

Csakhogy amikor megfordultam, a belső állatom megpróbált kitörni. Lángba borult a testem, felforrt a vérem, és egy ádáz lökéshullám tört elő az állatból, tört elő belőlem. Így jajveszékelt Nyfain miatt. Világgá harsogta, mennyire szenved, amiért ők elmetszették az összeköttetést.

Semmi értelme szakítás után így viselkedni – figyelmeztettem, és megpróbáltam legyűrni az állatot. – Így csak az őrült picsák viselkednek. Ne is kérdezd, hogy honnan tudom!

Honnan tudod?

Na szép!

Onnan, hogy azelőtt már én is elkövettem ezt a hibát. Bolondot csinál önmagából, aki ilyen hülyén viselkedik. El kell engedni! Így lesz a legjobb!

Egyáltalán nem tűnik úgy, mintha így lenne a legjobb – jajveszékelt az állat.

Eleve nem volt semmi esélye ennek a kapcsolatnak. Most pedig vége. Tovább kell lépnünk. Sok a dolgunk.

A belső állatom továbbra is elégedetlenkedett, de miután sikerült visszaszereznem a gyeplőt, gond nélkül eltoltam magamtól. Ragaszkodnom kell a józan paraszti észhez. Az a helyzet ugyanis, hogy igenis szerettem volna a hajamat tépve zokogni és odarohanni a herceghez. Arra vágytam, hogy egymás torkának ugorjunk, veszekedjünk és dugjunk egy nagyot. Szerettem volna elmerülni sugárzó ereje és hatalma ragyogásában. Jólesett volna közelsége miatt remegni a félelemtől és az izgalomtól. Ez a férfi sokban hasonlított a megszállott örökfűre, hiszen az esetek többségében életveszélyesnek tűnt, öntelten és kibírhatatlanul viselkedett…, de csak azért, hogy aztán váratlanul megmentse az életem.

Csakhogy nem engem kellett megmenteni – hanem őt. Meg a királyságot. A hercegnek erre a két tényre kellett volna összpontosítania, nem pedig arra, hogy furcsa módon miért vonzódik annyira egy mocskos szájú parasztlányhoz.

A lelkem középpontját sajgó üresség járta át, de nem törődtem vele. Hazafelé sétálva Nyfainen és a megszállott örökfüvön töprengtem. Az járt a fejemben, milyen módon lehetne meggyógyítani a rontástól szenvedő falvakat, hiszen akkor a hercegnek több ideje maradna arra, hogy megtörje az átkot. Nem kell együtt lógnunk ahhoz, hogy együttműködhessünk. Ugyanilyen kevés szükség volt arra, hogy jól kijöjjünk egymással, lehetővé téve a zabolátlan csókolózást…, valószínűleg nem kellett volna erre sem gondolnom. Az a nagy helyzet, hogy nehezebb lesz elengedni Nyfaint annál, mint ahogy azt gondoltam…

MÁSODIK FEJEZET

Valamivel később ott álltam apám ágya mellett. Évek óta nem töltött el oly erős remény, mint most.

– Hatni fog az orvosság, Hannon, tudom, hogy így lesz.

Kikevertem az új gyógyító elixíremet. Ennek a főzetnek a megszállott gyógyital nevet adtam, hogy ezzel is megkülönböztessem a gyengébb erejű másiktól. Forró vizet öntöttem a keverékre. Beesett arcú apám nyitott szájjal feküdt az ágyán. El sem tudom képzelni, hogyan sikerült ily sokáig szembeszállnia a betegséggel, de hálás voltam a kitartásáért. A zsigereimben éreztem, hogy az új gyógyszer segíteni fog.

– Dehát őt, Nyfaintől eltérően, nem mérgezték meg – figyelmeztetett Hannon. Még sosem láttam ennyire nyugtalannak.

– Ez a betegség maga is egyfajta méreg. Csak nem annyira erős, mint az, amivel majdnem megölték Nyfaint. Éppen ezért a gyógyszer sem túlságosan tömény. Figyelembe véve, hogy Apa állapota ennél rosszabb már nem is lehetne, meg azt, hogy az örökfűből készült hagyományos elixír nem képes segíteni rajta…

– Nincs veszítenivalónk.

– Sajnos nincs. – Megragadtam a kezét. – Sikerülni fog, Hannon. Érzem, hogy így lesz.

– Énekeltetek a levelekhez?

– Sable igen. Azt hiszem, csak értelmetlen szavakat halandzsázott, ám ez talán cseppet sem számít.

Hannon töprengve összevonta a szemöldökét.

– Az a növény olyan, mint egy kisgyermek.

– Tényleg olyan.

Az edényben elkevertem a gyógyszert, majd egy mély lélegzetet véve a fivérem kezébe nyomtam.

Egyik tenyeremmel megérintettem Apa homlokát. A bőre nyirkos és túl forró volt. Megtörténhet, hogy a halálát okozom ezzel az új elixírrel. Ebben az esetben az én kezemen száradna a vére. Ha azonban nem teszek semmit sem, apámnak már csak pár napja, a legjobb esetben is csupán egy hete maradt. A gyerekek már elköszöntek tőle, és most én következtem. Hannon magára vállalta az orvosság beadását. Én egyszerűen képtelen lettem volna végignézni, hogy apánk az általam készített elixír miatt távozzon az élők sorából. Nem létezett olyan ellenanyag, amit használhattam volna. Kilátástalan helyzetbe kerültünk. Ha a gyógyital túl erős, nem lesz lehetőségem arra, hogy kijavítsam a tévedésem.

Felidéztem magamban a régi szép időket, amikor apám még boldog volt. Mi ketten igazából sosem jöttünk ki túl jól egymással, valami miatt állandóan civakodtunk, de mégis szerettük egymást, ahogy az egy család tagjaitól elvárható volt. Ennek a háznak szüksége van egy vezetőre! Egy szülőre.

– Hatni fog az orvosság – mondtam újra Hannonnak, és a lelkem legmélyéig átjárt a szilárd meggyőződés. – Ez a növény a sárkányokkal áll kapcsolatban, és egy sarokba szorított sárkány minden körülmények között sokkal erősebb bármelyik démonnál. Meg fogja menteni Apát, majd meglátod.

Felegyenesedtem és beletúrtam a hajamba. Az biztos, hogy én erősen reménykedtem a sikerben. Mostanra már elfogytak az egyéb lehetőségeim.

– Odaát leszek a nappaliban – mondtam halkan.

Bezártam az ajtót a hátam mögött, és átgondoltam, mire lesz szükségem a piacról. Vásárlás után elmehetnék csapdát állítani, hogy valamivel lekössem magam. Nem hagyhatom, hogy csapongjanak a gondolataim. Ha nem a Nyfain miatti sajgó üresség miatt bánkódtam, akkor egyre csak az apám meg a betegség miatt haldokló falusiak jártak az eszemben.

Sable és Dash szomorú arccal, némán ült a heverőn.

– Minden rendben lesz – bizonygattam, miközben könnybe lábadt a szemem. – Hatni fog a szer.

De minél többet bizonygattam ezt, annál kevésbé hittem benne.

Hirtelen belém hasított a bűntudat. Talán nem lett volna szabad ilyesmivel próbálkoznom. Lehet, hogy Nyfain nyomában be kellett volna rontanom a kastélyba és el kellett volna érnem, hogy többet is elmondjon a megszállott örökfűnövényről, mielőtt meggondolatlanul belevágtam volna egy ilyen kísérletbe.

Csakhogy innen már nem volt visszaút.

Apám szobájából Hannon jött elő kimerült arccal. Felmutatta az üres bádogedényt. Sikerült elérnie, hogy Apa az utolsó cseppig kiigya a főzetet, így már nem volt más dolgunk, mint várni.

Odabiccentettem neki, és kiosontam a bejárati ajtón. Eszem ágában sem volt otthon tépelődni.

A délutáni nap fényesen és melegen ragyogott az égen. A tél hidege már enyhülni látszott. A földúton sokan jártak. Az egyik helybéli egy zsák kenyeret cipelt, egy asszonyság pedig apró talicskájában takarmányt vitt a kecskéinek. Üdvözlésképpen rájuk mosolyogtam, de válasz helyett csupán értetlenkedő arccal néztek vissza rám.

A piactéren átnéztem a bevásárlólistámat, mielőtt eldöntöttem volna, hogy melyik standnál kezdjek. A salátaárus előtt felfigyeltem egy ismerős arcra. A nap fényében tűzviharként lángolt a szeplős arcot körbeölelő narancssárgás-vöröses haj. James állt ott, vagyis az első pasim. Életem első szerelme.

Legalábbis én ezt gondoltam róla.

Felém pillantott, és szinte színtelen kék szeme elkerekedett. Megfordult, és csak ekkor figyeltem fel arra, hogy mennyire esetlen ez a hórihorgas pasi. Fekete inge túl nagy volt rá, jól látszott keskeny, csontos válla. Egy barna öv tartotta a csípője fölött a nadrágját. Vékony karja ingaként himbálózott az oldalán. Amikor mozgott, úgy lépdelt, mint egy kacsa.

– Szia, James – mondtam, amikor odaért hozzám. Arra számítottam, hogy a közelsége szokás szerint ökölcsapásként zúdul a gyomromra. Ez a seggfej kitépte a szívem és a képembe vágta. Utána pedig még arra is rávett, hogy búcsúzásképpen azért kufircoljunk egyet. Még most is utáltam magamat, amiért engedtem a kérésének. Egész idő alatt bőgtem. Én mégis könyörögtem neki, hogy gondolja meg magát.

Most viszont… semmit sem éreztem.

Ez a te műved? – kérdeztem a belső állatomtól. Amikor az előbb hazaértünk, résnyire megnyitottam magam neki. Őnagysága azonban nem volt hajlandó szóba állni velem. Úgy éreztem, hogy még mindig erősen neheztel rám.

Arra gondolsz, ahogy otthagytuk a sárkányt és visszatértünk az üres és jelentéktelen hétköznapokba? – szólalt meg végre. – Nem. Ez nem az én művem. Erről egyedül te tehetsz, te kecskeképű kis geci. Alig várom, hogy végre tudj alakot váltani. Akkor majd kiderül, hogy kettőnk közül ki a főnök.

Még mindig meglehetősen dühösnek tűnt… és csípős nyelvűnek.

Már semmit sem érzek James iránt. Te gondoskodtál arról, hogy ez így legyen?

Ki a faszom az a James? Ez a vörös hajú kis köcsög, aki az orrunk előtt áll? Mégis mi a fenéért éreznél bármit is iránta? Hiába próbálom meg elérni az állatát. Semmit sem ér ez az alak! Akkor sem tudna megvédeni minket, ha a saját élete múlna rajta.

Léteznek fontosabb szempontok is annál, mintsem hogy egy férfi meg tud-e védeni minket, vagy sem. Ezenfelül, ha te meg én együttműködünk, akkor nem lesz szükségünk senki védelmére.

Nagyot horkant.

Ha terhesek vagyunk, vagy a kicsinyeinket védelmezzük, esetleg az erdőben ránk támad valamelyik démoni szörnyeteg – pont úgy, mint rád két nappal ezelőtt –, akkor szükségünk van egy védelmező, erős társra. Aki küzd értünk. Senki sem erősebb a hatalmas sárkánynál. Senki. Bárki mást is választanál, azzal csak az idődet pocsékolnánk. Ez a nagy helyzet. Nincs még egy olyan valaki, aki párzás közben boldoggá tenne minket. Éppen ezért fejezd be a picsogást, és menj vissza hozzá!

Csakhogy éppenséggel ő hagyott ott minket, nem pedig mi őt…

A hímek már csak ilyenek. Zavarba jönnek, és nem tudják, melyik fejükkel kellene gondolkozniuk. Emiatt ostobaságot művelnek. Nekünk, nőstényeknek kell helyre tennünk őket.

Az égre emeltem a tekintetem.

Na jó, részemről befejeztem a beszélgetést – gondoltam, és kiszorítottam őnagyságát a fejemből. Úgy tűnt, időre van szüksége ahhoz, hogy megnyugodjon. Meglehetősen hosszú időre.

– Szia, Finley – vigyorgott rám James. Valamikor régen a mosolya megdobogtatta a szívem. Most viszont… semmit sem éreztem. A legcsekélyebb rezzenést sem. – Rég nem láttalak. Pulson és Mary azt mesélte, hogy leléptél pár napra. Minden rendben?

– Sok volt a dolgom. Vadásztam és egy új elixíren dolgoztam a betegség ellen.

Bólintott, és megnézte magának a ruhám.

– Még mindig úgy öltözködsz, mint egy férfi?

– Próbáltál már valaha is bő szoknyában vadászni? – vágtam vissza.

A szemét forgatva felkuncogott.

– Te képtelen vagy betartani a szabályokat. Azt hiszed, mindent megúszhatsz, mert ennyire csinos vagy. Egy szép napon azonban kénytelen leszel beállni a sorba. Akkor majd elköszönsz a nadrágodtól, és vége lesz az őrült viselkedésednek is.

– Vagy talán a halálom napjáig magányosan élek és a kocsmába járok démonokkal baszni? Mit gondolsz?

A döbbenettől leesett az álla, az arca tűzvörössé vált.

Elvigyorodtam és otthagytam. Úgy tűnik, a kastélybeli látogatásom során – függetlenül attól, hogy milyen rövid volt – egy kissé karcosabbá vált a viselkedésem. Kifejezetten örültem annak, hogy a legcsekélyebb mértékben sem bántottak meg a szavai. Nyfain régen annyira kedves volt hozzám. A boldogság emiatt átjárta a lelkem és egészen mélyen belém ivódott. Megváltoztatott. A sárkány szavait hallva úgy éreztem, nyugodtan lehetek önmagam még akkor is, ha csak kívülállóként élhetek.

Nem törődtem a kiguvadó szemű emberekkel, odamentem a következő piaci standhoz, és összeválogattam mindazt, amire szükségem volt. Ezután bejártam a piacteret és begyűjtöttem azokat a dolgokat is, melyekre Hannonnak volt szüksége. Megálltam a szőrméket és állatbőröket kínáló árusnál, mert látni akartam, mostanában mik számítanak igazán divatosnak.

– Látsz bármit is, ami tetszik?

Hideg borzongás futott végig a hátamon. A fészkes fenébe!

Kiegyenesedtem, és hátrafordulva szemközt találtam magam Jedrekkel. Annak idején azt gondoltam róla, hogy magas és széles vállú, most viszont… meglehetősen csenevész alaknak látszott. Túlságosan hozzászoktam már Nyfain hatalmas termetéhez. A lenyűgöző közelségéhez. Hozzá képest a most előttem toporgó Jedrek… kiábrándító volt.

– Igazából nem. Ezeknél jobbat szerzek magamnak.

Megkerültem, és odamentem a tőröket árusító szomszédos pulthoz. Az egyik fegyver magára vonta a tekintetem – az új tőrnek egy vörös drágakő csillogott a markolatán és ezüstberakás díszítette. Lenyűgözően szép volt. Kézbe vettem, hogy érezhessem a súlyát. Nagyon tetszett, hogy jól ki lett egyensúlyozva és szépen belesimult a markomba.

– Nagyon is illene hozzád – szólalt meg az asztal túloldalán álló Phyl. A kövér férfi megmozdult, és két hüvelykujját beleakasztotta a nadrágszíjába. Az egész faluban egyedül neki sikerült megőriznie a súlyát az átok után. Igen nagy büszkeséggel töltötte el a tény, hogy még azt követően is képes jól tartani a családját, hogy körülöttünk minden romba dőlt. – E pengével sok győzelmet arathatnál, Finley kisasszony.

– Ostobaság… Semmi szüksége fegyverre. – Jedrek odalépett mellém és a tőr után nyúlt.

Megérintettem a belső állatom, aki örömmel adott erőt a dühömnek. Főleg azért, mert egy olyan férfit küldtem el a fenébe, aki nem Nyfain volt.

– Kopj le! – csattantam fel.

Jedrek összerezzent és kihúzta magát. Úgy tántorodott hátra, mintha valaki nagyot taszított volna rajta. Phyl szeme tágra nyílt és a mellére szorította a kezét. Elfehéredő ujjakkal belemarkolt az anyagba és becsukta a szemét.

Cseppet sem kapkodva, a hüvelykujjammal megérintettem a pengét, hogy megnézzem, mennyire éles. Kicsit magasabbra emeltem és alaposabban is szemügyre vettem.

– Ez egy valóságos remekmű, Phyl. Igazán kitettél magadért.

A fegyverkovács kinyitotta a szemét és úgy nézett rám, mintha azelőtt még sohasem látott volna. Egyik ormótlan keze ránehezedett az asztallapra, ahogy megtámaszkodott.

Lehet, hogy nem kéne a belső állatom erejét a falubeliek közelében használnom?

Hadriel figyelmeztetett: nem jó, ha feltűnően villogok. Semmi szükség arra, hogy az emberek beszélni kezdjenek rólam, mivel a szóbeszéd gyorsan a démonok fülébe juthat.

Savanyú képet vágva visszatettem a tőrt a helyére. Jedrek pár lépésnyire állt meg mellettem. Döbbenten bámult rám, és az arcára világosan kiült a bizonytalanság. A belső állatomból viszont csak úgy áradt a büszkeség.

– Én… izé… – Phyl összerezzent és krákogott egy nagyot. – Igen. Szóval… izé.

A kezével beletúrt a hajába.

– Egyszer régen csináltam egy ugyanilyen kardot is. Nézzük csak…

Lehajolt az asztal mögé, és turkálni kezdett a pult alatti ládákban és kosarakban.

Egy durva kéz csapott le a karomra és nagyot rántott rajta. Ahogy megpördültem, Jedrek tolta a képembe a haragtól eltorzult arcát.

– Te meg mégis mi a fenét képzelsz magadról? – kérdezte őrjöngve. Nyál fröcsögött a szájából. – Van pofád utasítgatni engem?

Pedig a múltban is jó pár alkalommal adtam utasításokat neki. Egyszer sem törődött vele, vagy éppen azt feltételezte, hogy viccelek.

Nagyon úgy tűnt, hogy a kastélyban mást is tanultam a rámenősségen kívül.

A belső állatomból tűz csöpögött belém.

– Vedd le rólam a kezed – mondtam halkan, hűvösen. A fickó tekintete ide-oda cikázott a két szemem között. Ekkor villant az eszembe az, amit ma reggel a húgom, Sable mondott. Arra figyelmeztetett, hogy izzik a szemem. Ugyanez volt a helyzet Nyfain tekintetével is, amikor az állata erővel töltötte fel. A sárkányának egyfolytában tündöklött a szeme.

– Napokon át kóboroltál, igaz? – kérdezte Jedrek halkan. Lassan elengedte a karom. – Ezek szerint megtaláltad.

Összevontam a szemöldököm, de nem mertem megszólalni. Lehet, hogy ez az idióta tud Nyfainről?

– Mit kértél tőle? – tudakolta Jedrek. – Hogy tegyen szabaddá? Nagy nyavalyát! Hiszen te a családod rabszolgája vagy, képtelen lennél hátat fordítani nekik. Sokkal valószínűbb, azért esedeztél, hogy az apád meneküljön meg, igaz?

– Te meg mégis mi a fenéről beszélsz? – förmedtem rá dühösen.

Elvigyorodott.

– Emlékezz arra, hogy bárki köthet alkut a Démonkirállyal. Még én is. Csakhogy nekem eszem ágában sem lenne egy ilyen pocsék szülőért könyörögni. Világosan az értésedre adtam, hogy feleségül veszlek. Betartom az adott szavam. Te meg kibújsz ebből a nevetséges nadrágból, a sutba dobod az ostoba kis fegyvereidet, és az arcodon ragyogó mosollyal, a lábadat széttéve fogod szolgálni a férjed! Világosan beszélek?

A belső állatom őrjöngve próbált meg kiszabadulni, hogy támadásba lendülhessen, de visszafogtam. Pár szó is elég lesz ahhoz, hogy a helyére tegyem ezt a majmot.

– Te tényleg leállnál alkudozni a Démonkirállyal, vagyis a világ legkétszínűbb, legravaszabb szörnyfajzatával azért, hogy hozzád adjon engem feleségül? De hát annyi mindent kérhetnél tőle – szabadságot, gazdagságot, vagy két értelmes gondolatot abba a busa fejedbe, ehelyett te inkább úgy döntöttél, hogy megpróbálsz valakit arra kényszeríteni, tegyen úgy, mintha szeretne? Hogy a fenébe lehetsz ennyire szerencsétlen, Jedrek? Elképesztően kicsinyes, jelentéktelen és… kétségbeesett vagy, igaz?

Öntelten vigyorgott rám.

– Szó sincs itt képmutatásról. A Démonkirály mindenható. Képes elérni, hogy te valóban szeress engem. Gondoskodik arról, hogy összefusson a nyál a szádban, ha rám nézel.

– Azért ez igencsak más lenne, mint a szomorú valóság, igaz? Ne felejtsd el arra is megkérni – már ha valahogy képes lennél megtalálni, mivel amennyire én tudom, ődémoni felsége a saját királyságával van elfoglalva –, hogy hitesse el velem, sikerült kielégítened az ágyban. Mind a ketten jól tudjuk, hogy ez sosem jött össze neked. Szerintem ettől tényleg ledöbbennél. Az eddigi nyomorúságos kufircolásaid után boldoggá tudnál tenni egy nőt.

Jedrek összeszorította a fogát és ujját az arcomra szegezte.

– Meg fogsz fizetni az arcátlanságodért!

Megfordult és elcsörtetett.

Ökölbe szorítottam, aztán lassan elernyesztettem a kezem.

– Gyűlölöm ezt a seggfejet.

Hagynod kellett volna, hogy a torkának ugorjak. Nagyon csúnyán helyre tettem volna – mondta a belső állatom.

Ebben az esetben ő mindenféle aljassággal vádolt volna meg. Egy nyomorúságos hitvány kis alak, aki nem bízik önmagában és teljesen kikészül, ha valaki bebizonyítja róla, hogy milyen ostoba fajankó.

A belső állatom felhorkant.

Már megint milyen faramuci szavakat használsz. Miért nem inkább azt mondod, hogy a pici löttyedt pöcörőjével van baj?

Ó, fogd be!

Egy gyors mozdulattal visszafordultam a fegyverpult felé. Le kellett küzdenem az állatom vágyakozását, mivel nagyon szeretett volna Jedrek után iramodni, hogy rátámadjon. Hogy a csudába képes Nyfain folyamatosan megküzdeni az ilyen késztetésekkel? Mi a fenéért vágyna bárki is erre? Ha a dolgok nem a bennem élő kis dög szája íze szerint alakulnak – vagyis mostanában egyfolytában –, akkor kurva nehezen lehet csak elviselni.

Észrevettem, hogy Phyl tágra nyílt szemmel bámul rám.

– Sajnálom – nyögtem ki azonnal önkéntelenül, és megráztam a fejem. – Ez ma már a második olyan faszfej, aki leállt velem szórakozni. Kezd elegem lenni belőlük.

Phyl nyelve benedvesítette az ajkát, és az árus kissé közelebb hajolt hozzám.

– Nem szemrehányásként mondom, Finley, de te egy meglehetősen furcsa kis jószág vagy. Nem hinném, hogy képes lennél beilleszkedni közénk. Azon a napon, amikor az édesanyád idejött és megkért arra, hogy kovácsoljak neked egy vadásztőrt – emlékszel még rá? –, én azonnal megértettem, hogy te más vagy, mint a többiek. Ez a falu valamikor menedékhelyet jelentett a királyság csekélyebb erejű alakváltói számára. Meg azok is ide jöttek, akik nem akartak harcolni az uralkodóért és a királyságért. A puszta tény, hogy itt születtél, egyáltalán nem jelenti azt, hogy itt is lenne a helyed. Édesanyád nem volt túl erős, de ádáz düh lángolt benne. A felmenői között rengeteg harcos akadt. A küzdelemhez szükséges örökölt erő azonban kihagyott egy nemzedéket. Benned viszont nagyon is megvan, igaz? Jó oka van annak, hogy az anyád ilyen vad és kemény lánnyá nevelt.

Egy, az idő múlásától enyhén kifakult kardot nyújtott maga elé. A markolatgombot egy sötétvörös drágakő ékesítette, és jóval díszesebb ezüstberakás ragyogott rajta, mint a tőrön. A bőrtok rugalmasan és puhán simult a tenyerembe, a penge pedig éles volt.

– Gyönyörű – mondtam, amikor újra kaptam levegőt.

– Így igaz. Még az átok előtt készítettem, amikor gyakran jártak erre utazó kalmárok. Nem garasoskodtam a nyersanyagokkal. Az járt a fejemben, hogy talán egy nemes úr veszi majd meg, sőt esetleg maga a herceg! Hát nem hihetetlen?

Félszegen elmosolyodott.

– Akkor régen még mertünk nagyokat álmodni. Nem számított, hogy milyen nagyszerű és drága fegyvereket készítettem, azok a kereskedők mindent megvettek tőlem. Sosem jelentett gondot számukra továbbadni valakinek. Így aztán egyre jobb és jobb pengéket kovácsoltam.

– Ezért igen szép summa üthetné a markod, Phyl. Egy kisebb vagyont is megér.

– Igen, én is ebben reménykedtem. Ez itt a legszebb alkotásom. Csak hát most… nem hinném, hogy bárkinek is eladhatnék egy ilyen mesterművet.

Visszaadtam a kardot.

– Ó, dehogynem. Le fogjuk győzni az átkot, és meglátod, akkor majd újra idejönnek a kalmárok. Talán egy napon ott lóg e kard is a herceg oldalán. Persze… nem fogja előhúzni a hüvelyéből, hiszen valószínűleg sárkány alakjában fog küzdeni. Az is előfordulhat, hogy felakasztja a falra, bizony…

– Ki tudja? – A kardkovács megvonta vaskos vállát, és a fegyvert ismét elrejtette a pult alá. – Azt hiszem, a rontás mostanra már gyökeret vert. Úgy gondoltam, ez előbb vagy utóbb úgyis elkerülhetetlen lesz.

Fájdalom hasított a szívembe.

– Margie tudja, hogyan kell gyógyító elixírt készíteni?

– Igen, persze. Már készített is egy keveset. Csak hát az a helyzet, hogy… szóval nem igazán megy neki a kertészkedés. Én sem értek hozzá túlságosan. Megpróbáltam késeket gyógynövénylevelekre cserélni, de senkinek sincsen túl sok belőle, mert ugye elég zord az idő.

Rátámaszkodtam a pultra.

– Emiatt ne aggódj. Szerzek neked örökfüvet. Ráadásul most már egy hatékonyabb elixíren dolgozom. Továbbra is azon vagyok, hogy megtaláljam a gyógyírt. Nem lesz semmi baj, Phyl. Ígérem neked, hogy nem kell lefogynod.

Elnevette magát és megveregette terebélyes hasát.

– Meglátjuk, mit hoz a jövő. Tessék – emelte le a drágakővel díszített tőrt a tartójából és odanyújtotta felém.

– Neked sincs több gyógynövényed bárki másnál. Tudom, honnan akarsz szerezni még, és nem hinném, hogy le tudnálak beszélni e vakmerőségről. Fogd ezt a tőrt! Szükséged lesz rá.

– Abban reménykedek, hogy mégsem. Kizárt dolog, hogy…

Még közelebb hajolt és a markomba nyomta a fegyvert.

– Neked adnám azt a kardot is, de biztosra veszem, azt szeretnéd, hogy egy nap a herceg övéről lógjon. Ugye felfogtad, hogy nekünk mostanra már csak az ábrándjaink maradtak meg? Ezt a tőrt a mellé a kard mellé szántam kísérő darabnak. Ugyanolyan jó minőségű, bár nem annyira díszes. Ennél többet úgyse tudnék adni neked. Egy szép napon még sokra viszed, Finley, és én azt akarom, hogy a dicsőséged pillanatában az én tőröm legyen a kezedben.

Bár ráztam a fejem, mégis hagytam, hogy az ujjaimat rászorítsa a markolatára. Phyl amúgy nagyon is rendes ember, de időnként elképesztően makacs. Pont, mint itt mindenki.

Megnéztem magamnak a tőrt.

– Köszönöm. Nem fogom tudni viszonozni.

– Ugyan már. Így legalább tudni fogom, hogy mindaddig életben fogsz tartani, amíg az lehetséges. Ez nekem éppen elegendő.

– A tőr nélkül is ugyanezt tettem volna.

Rám kacsintott.

– Tudom.

Még akkor is ostobán vigyorogtam, amikor új szerzeményemet a mellemhez szorítva hazavittem a vásárolt holmikat. A jókedvem azonban gyorsan elhalványult és semmivé foszlott, amikor odaértem a ház elé. Tudtam, a megszállott örökfű hatása csak lassan jelentkezik, viszont igen gyorsan képes sírba vinni valakit.

Elérkezett az igazság pillanata. Lehet, hogy megöltem az apám?

Megdermedt a szívem, amikor észrevettem, hogy üres a nappali. A félelem miatt fájdalom mart a gyomromba.

Mindent letettem az asztalra, aztán összeszedtem magam. Lassú, de elszánt léptekkel elindultam apánk szobája felé. A résnyire nyitott ajtón keresztül bentről duruzsoló hangok hallatszottak. Arra figyeltem fel, hogy senki sem zokog.

Bár alig mertem reménykedni, mégis bearaszoltam a szobába. Hannon az ágy fölé hajolt és egy törölközővel törölgette Apa fejét. Dash és Sable oldalt a széken ültek és így figyelték az eseményeket.

Dash rám pillantott és boldog mosoly ragyogott fel az arcán. Sable örömét meglátva megkönnyebbülve roggyant meg a vállam.

– Sikerült – mondta Hannon halkan, és tovább törölgette az öreg homlokát.

– Mi sikerült? – kérdezte Apa reszelős hangon.

A gyomrom megdermedt és kis híján összeestem. Annyira elgyengült a lábam, hogy meg kellett kapaszkodnom az ajtófélfában. Apa tud beszélni! Kimondott egy egész mondatot! Nagyon régóta nem volt képes erre, és ha nagy ritkán sikerült is neki, a beszéd köhögéssel és hörgő zihálással járt.

– Finley olyan elixírt készített, ami visszahozott téged a halál küszöbéről. – Amikor Hannon felnézett rám, a szemében könny csillogott. – Mindig azt bizonygattad, hogy sikerülni fog, és valóra váltottad az ígéreted.

– Csak lassan a testtel. Még nem lehetünk… – A kezemet felemelve vágtam a szavába.

– Az én kislányom mindig is nagyon értett a növényekhez – szólalt meg Apa. Mosolyogva, de elgyötört tekintettel nézett rám. – Finley csodálatos tehetséget kapott az istennőtől. Mindenki ezt gondolta róla. Igazi kis vadóc volt, bizony ám, de csodát művelt, ha adtál neki egy kis örökfüvet és nem sürgetted. Egy szép napon a királyné elé járulhatott volna, ha nem ér véget a világ. Sosem bántam kesztyűs kézzel vele, de hát éppen erre volt szüksége. Ha egy gyerek bejut a királyi udvarba, akkor tudnia kell, hogyan viselkedjen. Nem csacsoghatsz ostoba cserfes kislányként, ha a királynéhoz beszélsz. Egyedül benne reménykedhettünk, hogy jobb jövőt hoz nekünk.

Könnybe borult a szemem. Az apám korábban még sohasem beszélt így rólam. Egyetlen szóval sem utalt arra, hogy esetleg fényes jövő várt volna rám. Csakhogy a királyné meghalt, és lesújtott ránk az átok. Apa továbbra is mindent megtett azért, hogy valahogy megzabolázzon, ám amikor Nana megbetegedett, utána meg anya…

A reményeim semmivé foszlottak.

– Igenis vár ránk egy jobb élet! – Odasiettem apámhoz és megragadtam a kezét. – Egy szép napon majd így lesz.

Megérintettem a homlokát. Hideg volt. Enyhült a láza. A szeme továbbra is véreres maradt, de a tekintete kezdett kitisztulni.

Rám mosolygott, mielőtt becsukta volna a szemét.

– Bizony, pontosan így lesz, Finley.

– Válthatnék veled pár szót a másik szobában? – kérdezte Hannon halkan.

– Igen, természetesen. – A nyomába eredtem, bár még alig kaptam levegőt az előbbi döbbenetem után. – Hogyan lehetünk biztosak abban, hogy valóban meggyógyul?

– Őszintén megmondom…, nem lett volna szabad erről beszélni. Még túl korán van ahhoz, hogy biztosak lehessünk benne. De ez még akkor is nagy lépés a helyes irányba, ha Apa nem gyógyult meg. Hatalmas lépés, Finley. Kivárjuk, hogy kiderüljön, mennyire hátrált meg a betegség, és azt követően már jobban képben leszünk.

– Bajban leszünk, ha nem gyógyul meg – magyaráztam, és a fejemben vadul kergették egymást a gondolatok. Letöröltem az arcomon végiggördülő könnycseppeket. – A kudarc ugyanis azt jelentené, hogy az első gyógyfőzet nem sikerült elég erősre. Nem adhatok be még egy adagot neki. A megszállott örökfű nem így működik. Legalábbis nem hinném. A fene essen Nyfainbe, amiért olyan hamar lelépett! Többet kellene tudnom.

Hannon megszorította a vállam.

– Lehet, korábban hagyott magadra, mint ahogy azt te szeretted volna, ám végső soron neki köszönheted a felfedezést. Azzal, ahogy megmentetted az életét, képessé váltál megmenteni Apát is. Végül majd sor kerül a falu többi lakójára is.

– Te meg hirtelen mitől vagy ennyire jóban azzal a fajankóval? Már nem neheztelsz rá amiatt, hogy elaltatott?

– Megbocsátottam, de nem felejtem el. Én ugyanis nem vagyok annyira haragtartó, mint te…

Dühösen rámeredtem.

– Ó, persze. Na, mindegy. Meghoztam a holmitokat…

– A mi holminkat? Nem csak az én kedvemért jársz-kelsz odakint.

– Jól van, na, te is tudod, hogy értettem. Az a nagy helyzet, hogy Phylt is kezdi leverni a lábáról a betegség. Nincs egy szál örökfüve sem. Szereznem kell neki a gyógynövényből, és még több megszállott örökfüvet is össze kell gyűjtenem. Újra el kell mennem a Tiltott Erdőbe.

– Mikor?

Kisandítottam az ablakon.

– Vagy most elrohanok és megpróbálok még a sötétség beállta előtt hazatérni, vagy csak később indulok, amikorra már az erdőt… talán megtisztította egy bicegő sárkány.

– Indulj most! Ha Nyfain tényleg annyira pocsékul van, mint ahogy gondolod, akkor erősen kételkedem abban, hogy az éjszaka túl sokat tehetne az erdő megtisztításáért. Keverj ki neki gyógykenőcsöt és a sebeire kenetet. Az orvosságokat hagyd odakint a mezőn, ha nem találkoznál a sárkánnyal! Egész biztosan érte fog menni.

Én meg erre fel úgy bámultam rá, mint egy idióta.

– Mégis miért jönne oda?

Hannon megvonta a vállát.

– Úgy tűnt, élvezi, ha játszadozhat veled. Erősen kétlem, hogy ezen időtöltéséről lemondana a kötelességei és a becsülete miatt. A férfiak gyakran hencegnek azzal, hogy mennyire nemes szívűek, ám ha egy nő is bekerül a képbe…, akkor csak ritkán tisztességesek.

– Komolyan beszélsz, bölcs mester? Mikor is lettél e téma szakértője?

– Nem csak te szoktál olvasni. Ha találkozol vele, mondd el neki, nagyon örülnénk annak, ha benézne ide vacsorára, amennyiben futja az idejéből. Vagy egy éjféli uzsonnára.

Eszem ágában sem volt újra találkozni vele.

Ó, édes istennőm, lehet, hogy találkozni fogunk?

Ha összefutnánk, pokolian nehéz feladat lenne megakadályozni, hogy a belső állatom rámásszon.