Inspiráló apámnak,

Abbasnak

1.

Kollektív vakság

I.

2001. augusztus 9-én Habib Zacharias Moussaoui, egy harminchárom éves francia–marokkói férfi beiratkozott a Pan Am nemzetközi pilótaakadémiára Eaganben, Minnesota államban.1 Ez egy kiemelkedő színvonalú repülőgép-szimulátorral rendelkező létesítmény, ami átfogó képzési program keretében oktatja az utasszállító repülőgépek vezetési ismereteit. Moussaoui lászólag épp olyan volt, mint bármely más férfi, aki meg akarja tanulni, hogyan kell Jumbo Jetet vezetni. Barátságos volt és érdeklődő, és gazdagnak tűnt. Oktatói a következő két napban mégis gyanakodni kezdtek rá. A kurzus 8300 dolláros díját százdolláros bankjegyekben fizette ki.2 Úgy tűnt, szokatlanul érdeklődik a pilótafülkék ajtói iránt. Folyamatosan kérdezősködött a New Yorkon belüli és a városhoz közeli repülési mintázatokról.

Az oktatói csapat annyira gyanakvóvá vált, hogy két nappal Moussaoui beiratkozását követően értesítették a minnesotai FBI-t. A férfit annak rendje és módja szerint le is tartóztatták. Az FBI kikérdezte, és engedélyt kért lakásának átkutatására, de nem tudott alapos gyanút megfogalmazni. Döntő jelentőségű, hogy amit Moussaouiról tudtak, elmulasztották összekötni az iszlám extrémizmus szélesebb értelemben vett fenyegetésével. Van tehát egy emberünk, akiről gyanítható, hogy megsértette a bevándorlási szabályokat, és aki beiratkozik egy repülőiskolába hetekkel a történelem legnagyobb terroristatámadása előtt.

* * *

A 2001. szeptember 11-ét követő hónapokban több vizsgálatot is indítottak annak feltárására, hogy egy ekkora horderejű összeesküvést miért nem voltak képesek megakadályozni az Egyesült Államok hírszerző ügynökségei, amelyekhez több tízezer ember tartozik, és összesített költségvetésük több tízmilliárd dollár. Ezek közül a vizsgálatok közül sok jutott arra a következtetésre, hogy a katasztrofális következményekkel járó kudarc oka az ügynökségek alkalmatlansága volt a támadás megelőzésére.

A legsúlyosabb kritikák nagy részét a CIA kapta. Végül is ez az a testület, amit specifikusan azért hoztak létre, hogy koordinálja a hírszerző közösség aktivitását a fenyegetésekkel – különösen a külföldi eredetűekkel – szemben. Az ügynökségeknek 1998 végétől vagy 1999 elejétől kezdve, amikor Oszáma Bin Láden jóváhagyta a támadásokat, 29 hónap állt rendelkezésükre, hogy leleplezzék az összeesküvést. De nem leplezték le. Richard K. Betts, a Saltzman Institute of War and Peace Studies igazgatója „az Egyesült Államok második Pearl Harborjának” nevezte. Milo Jones és Philippe Silberzahn, két vezető hírszerző szakértő pedig úgy fogalmaztak: ez „a legnagyobb bukás a CIA történetében”.

Az ember hajlik rá, hogy egyetértsen velük, különösen azokat a nyomokat tekintve, amelyek a 9/11-et megelőző években összegyűltek. Az al-Káida már 1993-ban megszegte az öngyilkos robbantásokra vonatkozó vallási tabuját. Bin Láden – aki Szaúd-Arábiában született egy gazdag üzletember fiaként, majd vallási fanatikussá vált – folyamatosan felbukkant az arab terrorista csoportokról szóló hírszerzési jelentésekben. Richard Clarke, aki nemzetbiztonsági koordinátorként szolgált Ronald Reagan alatt, azt mondta: „Úgy tűnt, hogy van valamilyen szervező erő, és esetleg éppen ő az. Ő volt az egyetlen általunk ismert dolog, ami összekapcsolta a terrorista csoportokat.”

Bin Láden nyilvánosan hadat üzent az Egyesült Államoknak 1996. szeptember 2-án, amikor egy rögzített üzenetben azt mondta: el akarja pusztítani az „iszlám elnyomóját”. Harsány üzenete táptalajra talált a jogaiktól megfosztott muszlimok körében. A terrorista szervezetek fele kevesebb, mint egy évig létezik, és csak 5 százalékuk él túl egy évtizedet. Az al-Káida hosszú életű volt. Kilógott a sorból.3

Az az ötlet, hogy repülőgépet használjanak fegyverként, már több mint egy évtizede a levegőben volt. Egy algériai csoport 1994-ben elrabolt egy repülőgépet Algírban, és a beszámolók szerint az volt a szándéka, hogy az Eiffel-torony fölött felrobbantsa.4 Még ugyanebben az évben Tom Clancy írt egy thrillert arról, hogy egy Boeing 747-essel belerepülnek az Egyesült Államok Capitoliumába. Megjelenése után azonnal a The New York Times bestsellerlistájának élére került. 1995-ben pedig a manilai rendőrség részletes beszámolót írt egy öngyilkos összeesküvésről, aminek az volt a célja, hogy repülőgéppel beleütközzenek a CIA főhadiszállásába.

1997-ben Ajmán az-Zaváhirí, Bin Láden helyettese megerősítette az al-Káida szándékát, amikor turisták lemészárlására bujtott fel Egyiptomban. Az atrocitásban 62-en haltak meg, köztük gyerekek is. Egy svájci nő tanúja volt, ahogy az apja fejét levágják. A svájci szövetségi rendőrség arra a következtetésre jutott, hogy Bin Láden pénzelte a műveletet. A korábbi terrorista csoportoktól eltérően az al-Káida a jelek szerint elkötelezte magát amellett, hogy maximalizálja az emberi szenvedést, az ártatlanokat sem kímélve.

1998-ban Bin Láden még tovább ment az Egyesült Államokkal szembeni erőszak terén. Egy széles körben publikált fatvában azt mondta: „[…] az amerikaiak és szövetségeseik megölése – civileké és katonáké – egyéni kötelessége minden muszlimnak, aki megteheti, bármely országban, ahol ezt lehetséges megtenni.” Augusztus 7-én az al-Káida párhuzamos robbantásai Nairobiban és Dar es-Salaamban megöltek 224 embert és négyezret megsebesítettek. Az elsőt olyan robbanóeszközzel hajtották végre, ami közel egy tonna TNT-t tartalmazott.

2001. március 7-én, hat hónappal a World Trade Centert ért támadás előtt az oroszok elküldtek egy jelentést az al-Káidáról, amelyben információk szerepeltek 31 vezető pakisztáni katonatisztről, akik aktívan támogatták Bin Ládent, valamint leírták 55 afganisztáni bázis helyét.5 Kicsivel később az egyiptomi elnök, Hoszni Mubarak figyelmeztette Washingtont, hogy terroristák tervezik megtámadni Bush elnököt Rómában, egy robbanóanyaggal telerakott repülőgép segítségével. A tálibok külügyminisztere bizalmasan közölte a pesavári amerikai főkonzullal, hogy az al-Káida megsemmisítő csapást tervez az Amerikai Egyesült Államok ellen. Attól félt, hogy az amerikai bosszú elpusztítja majd az országát.

2001 júniusában, mindössze néhány héttel azelőtt, hogy Moussaoui beiratkozott a repülőiskolába Minneapolisban, Kenneth Williams, az FBI egyik arizonai elemzője e-mailt küldött a kollégáinak. Ez állt benne: „Ennek az értesítésnek az a célja, hogy figyelmeztesse az irodát és NY-ot [New York] annak lehetőségére, hogy Oszáma Bin Láden koordinált erőfeszítéseket tesz tanulók küldésére civil pilótaképző intézményekbe.” Azt tanácsolta a főhadiszállásnak, hogy vegye nyilvántartásba az ország összes pilótaiskoláját, kérdezze ki a működtetőiket, és állítson össze egy listát minden arab diákról, aki képzési céllal kért vízumot. Ez volt a később legendássá vált „phoenixi feljegyzés”. És mindebből semmi nem történt meg.

Ennyi bizonyíték mellett joggal merül fel a kérdés, hogy a hírszerző ügynökségek vajon miért nem tudták azonosítani és megfigyelni az összeesküvést. Az amerikai szenátus bizottsága így következtetett: „A legalapvetőbb probléma […] hírszerző közösségünk alkalmatlansága »a pontok összekötésére«, amelyek 2001. szeptember 11. előtt rendelkezésre álltak a terroristák szimbolikus amerikai célpontok megtámadásával kapcsolatos terveiről.”

Ez bizony kőkemény bírálat volt. Talán érthető, hogy a CIA dacosan válaszolt. Védték a jó hírüket, azzal érvelve, hogy könnyű felfedni a terrorista összeesküvéseket – de csak az utólagos bölcsesség előnyét élvezve. A Richard Nixon történelmi kínai utazása előtti időszakból Baruch Fischhoff és Ruth Beyth pszichológusok kutatásaira hívták fel a figyelmet, melyekben különböző embereket kértek fel arra, hogy becsüljék meg az utazás lehetséges kimeneteleinek valószínűségét. Állandó diplomáciai kapcsolatokhoz fog vezetni Kína és az Egyesült Államok között? Fog találkozni Nixon Mao Ce-Tunggal legalább egyszer? Maga Nixon sikeresnek fogja nevezni az utat?

A valóságban a látogatás diadal volt Nixon számára, figyelemre méltó viszont, hogy az alanyok miként emlékeztek vissza saját jóslatukra. Azok például, akik azt gondolták, hogy katasztrófa lesz, úgy emlékeztek vissza, hogy nagyon is optimisták voltak a sikert illetően. Ahogy Fischhoff megfogalmazta: „Az alanyok úgy idézték fel, hogy kevésbé lepődtek meg az eseményeken […] mint amennyire valójában meg kellett volna lepődniük.” Lopakodó determinizmusnak nevezte el a jelenséget.6

Lefordítva a 9/11-es eseményekre: az összeesküvés talán vakítóan nyilvánvalónak tűnt az események után, de valóban ennyire egyértelmű volt előtte is? Nem a „lopakodó determinizmus” egyik esetével állunk szemben? Nem egy olyan támadás miatt kárhoztatják a CIA-t, amit nehezen tudott volna leleplezni sok más fenyegetés közepette?7

Az Amerikai Egyesült Államok számtalan veszélynek van kitéve. Terroristacsoportok hálózzák be a bolygót. A szolgálatok percről percre rögzítik a digitális fecsegést, aminek jelentős többsége alig több mint hőzöngés és üres fenyegetőzés. Az ügynökségek kivizsgálhatnák az összes fenyegetést, de ez túlmutatna a forrásaikon. Túldiagnosztizálnák a problémát, ami aligha nevezhető előrelépésnek. Ahogy egy terrorelhárító vezető megfogalmazta: a feladat az, hogy kiválogassuk „a vörös zászlókat a vörös zászlók tengeréből”.8

A CIA és védelmezői számára 9/11 nem a hírszerzés kudarca, hanem az összetettség szimptómája. Ez a vita már igen régóta tombol. Az egyik oldalon azok állnak, akik szerint az ügynökségek nem vettek észre nyilvánvaló figyelmeztető jeleket. A másik oldalon azok, akik szerint a CIA megtett mindent, amit észszerű keretek között megtehetett, és hogy az összeesküvéseket rendkívül nehéz észrevenni az esemény előtt.

Azt a lehetőséget igen kevés ember gondolta át, hogy mindkét oldal téved.

II.

Az 1947-es megalapítása utáni években a CIA szigorú humánpolitikát folytatott. Olyan szervezet volt, ahova a legjobbak legjobbjai kerültek be. A potenciális CIA-elemzőket nemcsak alapos háttérvizsgálatokkal, de poligráfos kikérdezéssel, pénzügyi és hitelállományuk áttekintésével, valamint pszichológiai és orvosi vizsgálatok egész tömegével tesztelték. Semmi kétség, hogy csupa kivételes embert vettek fel.

„A két fő vizsgálat egyike egy SAT típusú teszt [az USA egyetemi felvételi rendszerében általánosan használt papíralapú teszt – a ford.] volt a jelölt intelligenciájáról, és egy pszichológiai profil, ami felmérte a mentális állapotot – mondta nekem egy CIA-es veterán. – A teszt kiszűrt mindenkit, aki nem volt kiváló mindkettőn. Abban az évben, amikor én jelentkeztem, minden húszezer jelöltből egyet vettek fel. Ha a CIA a legjobbak felvételéről beszélt, akkor az pontosan azt is jelentette.”9

És persze a felvettek legtöbbje nagyon hasonló is lett: fehér, férfi, angolszász, protestáns amerikai. Ez általános jelenség a munkaerő-toborzásnál, amelyet időnként „homofíliának” neveznek: az emberek hajlamosak olyan embereket felvenni, akik hasonlóan néznek ki és hasonlóan gondolkodnak, mint ők maguk. Megerősítő hatású, ha olyan emberekkel vesszük körül magunkat, akik osztoznak nézőpontjaikban, feltevéseikben és elgondolásaikban. Ahogy a régi mondás tartja: madarat tolláról, embert barátjáról. A CIA-ről szóló, részletekbe menő vizsgálatukban Milo Jones és Philippe Silberzahn azt írják: „A CIA identitásának és kultúrájának 1947 és 2001 között a legfontosabb konzisztens attribútuma személyzetének homogenitása rassz, nem, etnikum és származás tekintetében (összevetve Amerika többi részével és a világ egészével is).”10 Egy toborzással foglalkozó főfelügyelő tanulmányának eredményei szerint:

1964-ben az Office of National Estimatesnél [a CIA egyik részlege] nem dolgozott fekete, zsidó vagy női alkalmazott, és katolikus is csak néhány. […] 1967-ben feltárták, hogy kevesebb, mint húsz afroamerikai található a CIA körülbelül 12 000 nem irodai alkalmazottja között. Egy korábbi CIA-es tartótiszt és toborzó szerint az ügynökség nem vett fel afroamerikaiakat, latinókat vagy más kisebbségeket az 1960-as években, és ez a szokása fennmaradt az 1980-as évekig. […] 1975-ig az IC [Intelligence Community, az Egyesült Államok hírszerző közössége] nyíltan elzárkózott a homoszexuálisok alkalmazásától.{1}11

1979 júniusában az ügynökséget beperelték, amiért nem léptette elő a női műveleti tiszteket, de egy év múlva peren kívül megegyeztek. Néhány évvel később az ügynökség 410 000 dollárt fizetett, hogy megállapodjon egy nemi diszkriminációs ügyben, amelyet egy 24 évnyi tapasztalattal rendelkező tiszt indított. 1982-ben egymillió dollárt fizetett egy csoportos keresetben, ami ugyanezzel az elfogultsággal vádolta az ügynökséget. A CIA mégsem változtatta meg érdemben személyzeti politikáját. Egyik elemzőjük azt mondta, hogy „valójában semmi sem változott”.12

A CIA-vel kapcsolatos tapasztalatairól beszélve egy 1980-as években ott dolgozó bennfentes ezt írta: „A toborzási folyamat a titkosszolgálatnál olyan új tisztek felvételéhez vezetett, akik igencsak hasonlóak voltak azokhoz, akik toborozták őket – fehér, többnyire angolszász, közép- vagy felsőosztálybeli bölcsész diplomások. […] Kevés nem fehér bőrű, kevés nő. Kevés etnikum, még a friss európai háttérrel rendelkezőket is ideértve. Más szavakkal még annyi változatosság sem volt jelen, mint azok között, akik segítettek létrehozni a CIA-t.”13

Egy 1999-ben rendezett, US Intelligence and the End of the Cold War (Az Egyesült Államok hírszerzése és a hidegháború vége) című konferencián harmincöt előadó közül harmincnégy volt fehér férfi. „Az egyetlen kivétel egy fehér nő volt, aki az egyik esti előadót vezette fel.”14 A háromszáz emberből, aki részt vett a konferencián, ötnél kevesebb volt nem fehér.

Nincsenek nyilvánosan hozzáférhető adataink azoknak a CIA-tiszteknek a vallási orientációjáról, akik azért felelősek, hogy meghatározzák az ügynökség prioritásait, de Jones és Silberzahn azt állítja: „Azt gondoljuk abból, amit tudunk Langley homogenitásáról, hogy kevés (vagy talán nulla) muszlim volt közöttük.”15 Ezt megerősíti egy korábbi CIA-s belső munkatárs, aki azt mondta: „Muszlimok kvázi nem léteztek.”

A változatosság tovább csökkent a hidegháború végét követően. A CIA története című könyvében a Pulitzer-díjas riporter, Tim Weiner idézi Robert Gatest, aki az 1990-es évek elején volt a CIA igazgatója. Eszerint Gates azt mondta, hogy az ügynökség kevésbé szeretett felvenni „olyan embereket, akik egy kicsit mások, excentrikusak, akiknek nem áll jól az öltöny és a nyakkendő, akik nem játszanak illedelmesen a homokozóban a többiekkel. Azok a tesztek, amelyeknek alávetjük a jelentkezőket, pszichológiai meg mindenféle más tesztek, nagyon megnehezítik, hogy az ügynökségbe briliáns elmék vagy rendkívüli tehetséggel és páratlan képességekkel megáldott emberek bekerüljenek”.

Egy korábbi műveleti tiszt azt mondta, hogy a CIA-nek az 1990-es években végig „hófehér kultúrája” volt. Egy, a 9/11 előtti hónapokban megjelent esszé az International Journal of Intelligence and CounterIntelligence-ben így fogalmaz: „A hírszerző közösséget fogantatásától kezdve a fehér férfiakból álló protestáns elit látta el emberekkel, nem csak azért, mert ez volt a hatalmon levő osztály, hanem azért is, mert az elit úgy tekintett magára, mint az amerikai értékek és erkölcs garantálójára és védelmezőjére.”

A CIA homogenitása időnként fejcsóváláshoz vezetett olyan politikusok részéről, akik tudtak erről. Azon aggódtak, hogy a CIA nem reprezentálja azt a társadalmat, aminek a védelmére létrehozták. Úgy hitték, hogy ha több nő és etnikai kisebbség lenne tagja a szervezetnek, az bátorítana másokat is, hogy előlépjenek. Befogadóbb munkaerőt akartak volna. A CIA bennfenteseinek azonban mintha mindig a kezében lett volna az adu ász. Ha kevésbé koncentrálnának a képességekre, mondták ők, az veszélyeztetné a nemzetbiztonságot. Ha sprintváltót akarsz összerakni, akkor a leggyorsabb futókat választod ki. Mit számít, hogy mind azonos színű és nemű? Ha bármilyen más kritériumot használunk a felvételüknél a gyorsaságon kívül, az rontja a teljesítményt. A nemzetbiztonság összefüggésében a politikai korrektséget a biztonság fölé helyezni nem volt elfogadható választás.

Annak a gondolatnak, hogy a kiválóság és a változatosság ellentétes irányba mutatnak, hosszú hagyománya van. Az Egyesült Államokban ez képezte az alapját Antonio Scalia bíró egyik központi érvének a legfelsőbb bíróságon. Választhatod a változatosságot, állította, vagy választhatod azt, hogy „hiperszuper” leszel. Ha egy változatos munkatársi gárda, diákközösség vagy bármi más szerves módon emelkedik fel a kiválóságra törekvésen keresztül, az rendben van. De a változatosságot előnyben részesíteni a kiválósággal szemben, az már más tészta. Ráadásul valószínű, hogy eltávolít éppen azoktól a céloktól, amelyek inspirálták. Váltófutásnál végül elveszíted a versenyt. Ha az üzleti életben ténykedsz, az még rosszabb: kockáztatod az egzisztenciádat. Egy tönkrement cég nem tud fenntartani semmilyen munkatársi gárdát, se sokszínűt, se másikat. És ha a nemzetbiztonságról van szó, megvan a kockázata, hogy éppen azt a népességet teszed ki veszélynek, aminek a megvédése a feladatod. Hogy lehetne ez etikai kérdés? Ahogy egy korábbi CIA-elemző mondta nekem: „Erős volt az az érzés, hogy nem köthetünk kompromisszumot. Nem volt értelme »szélesíteni« a munkatársi gárdát – bármit jelentsen is ez –, ha ez azzal járt volna, hogy elveszíthetjük vezető szerepünket. Nem csökönyösségről volt szó, hanem hazafiságról.”

A biztonsági szakértők még 2016-ban is ugyanerről beszéltek. A National Review-nak írt cikkében Fred Fleitz, egy korábbi CIA-elemző, aki a National Security Council (nemzetbiztonsági tanács) vezérkari főnöke lett Trump elnök alatt, bírálta a kezdeményezést, ami arról szólt, hogy növeljék a sokszínűséget a CIA-n belül. „Ahhoz, hogy meg tudjuk védeni nemzetünket az ilyen fenyegetésektől, rendkívül kompetens és hozzáértő emberekre van szükség, akik hírszerző műveleteket visznek véghez és elemzéseket írnak kihívásokkal teli biztonsági és jogi környezetben. […] A CIA küldetése túl komoly ahhoz, hogy eltérítsék társadalommérnöki erőfeszítések.”

A vonakodás egyik összetevője azzal szemben, hogy etnikai kisebbségekhez tartozókat vegyenek fel, a kémelhárítással kapcsolatos félelem volt, de valójában ennél jóval mélyebbre nyúlt. Akik szélesebb merítésre szólítottak fel, azokat azzal hurrogták le, hogy aláássák a kiválóságot. A CIA-nek a legokosabbakról és a legjobbakról kell szólnia! A védelem túl fontos ahhoz, hogy a változatosság legyőzze a képességet! Ahogy az egyik megfigyelő megfogalmazta: „A politikai korrektséget soha nem emelhetjük a nemzetbiztonság fölé.”

Nem vették észre, hogy ez hamis és veszedelmes kettéválasztás.

III.

Ez a könyv a változatosságról szól, annak erejéről, ha különbözőképpen gondolkodó emberek találkoznak egymással. Ez talán furcsának tűnhet, hiszen rendszerint egyértelműen az a cél, hogy helyesen és pontosan gondolkodjunk, nem pedig az, hogy különbözőképpen. Az ember csak akkor akarjon máshogyan gondolkodni, mint a többiek, ha azok tévednek. Ha a többieknek igazuk van, akkor a másképp gondolkodás csak hibákhoz vezethet. Úgy tűnhet, hogy ezt diktálja a józan ész.

Egy másik, látszólag a józan észből táplálkozó állítás az, amit Scalia bíró fogalmazott meg. Ő úgy érvelt, hogy azért felvenni embereket, mert különböznek ilyen vagy olyan módon, a teljesítmény kockáztatásával jár. Azért vegyük föl az embereket, mert okosak vagy értelmesek vagy gyorsak. Miért vennénk fel olyan embereket, akik kevésbé értelmesek, gyorsak vagy tehetségesek, pusztán azért, mert különbözőek?

A következő oldalakon bemutatjuk, hogy mindkét gondolatmenet hibás, legalábbis akkor, amikor kihívással teli problémákkal kerülünk szembe, amelyek talán a legfontosabb problémák is egyben. Ha az a szándékunk, hogy megoldjuk a legkomolyabb kérdéseket a klímaváltozástól a szegénységig, a betegségek gyógyításától új termékek megtervezéséig, akkor olyan emberekkel kell együtt dolgoznunk, akik másképp is gondolkodnak, nem csak pontosan. Ehhez pedig arra van szükség, hogy lépjünk egyet hátrafelé, és a teljesítményt teljesen új szemszögből vizsgáljuk meg.

Vegyük csak azt az ellentmondást, ami a sikerrel kapcsolatos hagyományos gondolkodásunkban megfigyelhető. Ha megnézzük a tudományt, vagy akár a népszerű irodalmat, a fókusz az egyéneken van. Hogyan tudnánk növelni saját magunk vagy a kollégáink tudását vagy felfogóképességét? Az olyan kiváló könyvek, mint a Csúcsteljesítmény Anders Ericssontól és Robert Pooltól, a Sources of Power Gery Kleintől és a Szemléletváltás Carol Dwecktől, bestsellerek lettek. Különböző módszerekkel, de mind azt vizsgálják, hogyan tudjuk idővel javítani egyéni képességeinket.

És további kiváló könyvek egész tömege követi ezt a megközelítést kissé eltérő módszerekkel. Ha szakértővé váltunk valamiben, akkor is ki lehetünk téve a saját előítéleteinknek és torzításainknak, amelyek aláássák képességünket, hogy bölcs döntéseket hozzunk. A Gyors és lassú gondolkodás Daniel Kahnemantól, a Zseniálisan irracionális Dan Arielytől és a Rendbontók Richard Thalertől mind azzal a céllal íródtak, hogy növeljék a teljesítményt azzal, hogy megértjük ezeket az előítéleteket, és azt, hogy hogyan kell védekeznünk ellenük.

Ugyanakkor az, hogy az egyénekre koncentrálunk, azzal a következménnyel jár, hogy nem vesszük kellően figyelembe azt, amit úgy hívhatunk: „holisztikus perspektíva”. Jó módszer ennek a különbségnek a megértésére, ha megnézünk egy hangyakolóniát. Egy naiv entomológus esetleg megpróbálhatja megérteni a kolóniát a hangyák vizsgálatán keresztül. Végül is az egyes hangyák egész sor magatartásformát mutatnak, például leveleket gyűjtenek, menetelnek stb. Elfoglalt és lenyűgöző teremtmények. Ugyanakkor eltölthetünk egy évet, de akár az egész életünket is azzal, hogy az egyedeket vizsgáljuk, és gyakorlatilag semmit nem tudunk meg a kolóniáról. Hogy miért? Mert a hangyákkal kapcsolatban nem a részek az érdekesek, hanem az egész. Ahelyett, hogy ráközelítünk a hangyaegyedekre, a kolónia megértésének egyetlen módja az, hogy távolabbról szemléljük. Egy lépést kihagyva a kolóniát egyetlen koherens organizmusként foghatjuk fel, ami képes összetett problémák megoldására, például az igen kifinomult otthonuk megépítésére vagy az élelemforrások megtalálására. A hangyakolónia emergens rendszer. Az egész több, mint a részeinek összessége.

Ez a könyv amellett fog érvelni, hogy ez az ellentmondás az emberi csoportoknál is jelen van. Napjainkban a leginkább kihívást jelentő feladatok szinte mindegyikét csoportok végzik el, egyszerű okból: a problémák túlságosan összetettek ahhoz, hogy bárki egyedül megoldja őket. Az akadémiai szférában az olyan cikkek száma, amelyeket egyetlen szerző írt, évről évre csökken, szinte minden tudományterületen. A természettudományos és mérnöki területeken a cikkek 90 százalékát csoportok írják. Az orvosi kutatásban a kollaboráció aránya az egyszerzős cikkekhez képest három az egyhez.

Az üzleti szférában ugyanezt a trendet látjuk. Egy csapat Brian Uzzi vezetésével, aki a Kellogg School of Management pszichológusa, több mint kétmillió szabadalmat vizsgált meg, amelyeket az Egyesült Államokban nyújtottak be 1975 óta, és azt találták, hogy a harmincöt kategória mindegyikében a csapatok dominálnak. Ugyanez a trend látható a piacokon is. Huszonöt évvel ezelőtt a legtöbb tőkealapot egyének menedzselték. Ma túlnyomó többségüket már csapatok. „A legfontosabb trend az emberi kreativitásban az eltolódás az egyénektől a csapatok felé, a szakadék pedig a csapatok és az egyének között az idővel növekszik” – írja Uzzi.

Ezért ennyire fontos a holisztikus perspektíva. Az emberi teljesítményre nem az egyén, hanem a csoport nézőpontjából kell tekintenünk. Ebből a teljesebb perspektívából tekintve látni fogjuk, hogy a változatosság kritikus összetevője annak a hajtóerőnek, amit kollektív intelligenciának hívhatunk.

Persze a változatosságnak sok típusa van. A nemek, rasszok, korosztályok és vallások különbözőségeit időnként összefoglalóan demográfiai diverzitásnak (vagy identitás-diverzitásnak) hívjuk. Nem a demográfiai diverzitásra fogunk azonban koncentrálni, hanem a kognitív diverzitásra. Ez a nézőpontok, tapasztalatok, gondolkodásmódok és megérzések különbségeit jelenti. Gyakran, de nem mindig, átfedés figyelhető meg a két fogalom között. A különböző hátterekkel és különböző tapasztalatokkal rendelkező emberek gyakran különbözőképpen gondolkodnak a problémákról. Ezeket a viszonyukat a könyv későbbi részében fogjuk precízebben elemezni.

A kognitív diverzitás néhány száz évvel ezelőtt még nem volt olyan fontos, mert a legtöbb probléma, amivel szembekerültünk, lineáris vagy egyszerű, vagy részeire szétválasztható volt, vagy mind a három. Egy fizikus, aki pontosan meg tudja jósolni a Hold helyzetét, nem szorul rá még egy véleményre ahhoz, hogy elvégezze a munkáját. Tökéletesen helyes állásponton van. Minden más vélemény hamis. Ez a józan ésszel kapcsolatos intuíciónkra vezethető vissza. A másképp gondolkodás csak zavaró tényező. Összetett problémákkal kapcsolatban azonban a logika megfordul. Az olyan csoportok, amelyekben változatos látásmódok találhatók meg, óriási, gyakran döntő fölénnyel rendelkeznek.

A másik dolog, amit fontos megjegyezni, hogy ezek nem spekulatív állítások, hanem szigorú, bár elsőre talán elgondolkodtató axiómákból következnek. Valójában, ahogy Scott Page, a komplexitástudomány szakértője a Michigani Egyetemen, Ann Arborban megfogalmazta: ezek az axiómák ugyanúgy igazak a számítógépekre, mint az emberekre. Mint látni fogjuk, napjainkban a mesterséges intelligencia már nem egyetlen algoritmusról szól, legyen az bármilyen kifinomult. Sokkal inkább algoritmusok együtteséről, amelyek különbözőképpen „gondolkodnak”, különbözőképpen keresnek, és változatos módokon kódolják a problémákat.

A következő oldalakon egy új tudomány kontúrjai fognak feltűnni. Utazásunk elvisz bennünket néhány szokatlan célponthoz: a Mount Everest csúcsának Halálzónájába, az amerikai neonáci mozgalomba a 2008-as elnökválasztás után, és a szubszaharai Afrikába, fajunk kialakulásának hajnalára. Látni fogjuk, hogy az Egyesült Államok légierejét miért sújtotta annyi baleset az 1950-es évek elején, hogyan találták fel újra a hollandok a focit, és hogy a legtöbb diéta miért nem passzol szinte senkihez. Megnézünk néhány sikertörténetet, felfejtve a történések rétegeit, megvizsgálva rejtett logikájukat. Alapvető kudarcokat is látni fogunk. Gyakran az, hogy megnézzük, mi romlott el, a legfontosabb tippeket adja arra nézvést, hogyan csináljuk jól a dolgokat.

A könyv végére rendelkezésünkre áll egy új perspektíva arról, hogyan jön létre a siker – olyan perspektíva, ami nemcsak a kormányok és az üzleti élet számára jár fontos tanulságokkal, de mindannyiunk számára. A kognitív diverzitás erejének kihasználása biztosan alapvető forrása lesz a versenyelőnynek, és legbiztosabb útja az újításoknak és növekedésnek. Talán még azt is mondhatnánk, hogy belépünk a diverzitás korába.

De kezdjük inkább azzal, hogy megnézünk egy válogatást talányokból és gondolatkísérletekből. Ezek segítenek megvilágítani, hogy mit jelentenek a kognitív különbségek, és miért fontosak. Ezután visszatérünk a 9/11-hez vezető eseményekre és a modern idők egyik meghatározó hírszerzési kudarcára. Gyakran a valódi világból vett példák világítják meg legjobban a kérdéseket.

IV.

Richard E. Nisbett és Takahiko Maszuda – két szociálpszichológus a Michigani Egyetemen, Ann Arborban – 2001-ben vett két csoportot, egyet Japánból és egyet az Egyesült Államokból, és víz alatti felvételeket játszottak le nekik. Amikor megkérték őket, hogy írják le, mit láttak, az amerikaiak a halakról beszéltek. Úgy tűnt, hogy képesek egészen magas szinten visszaemlékezni a tárgyak részleteire. Olyan dolgokat mondtak, mint: „Hát, láttam három nagy halat balra elúszni, fehér hasuk volt és rózsaszín pöttyeik.” A japánok ezzel szemben nagyobbrészt a kontextusról beszéltek, nem a tárgyakról: „Olyasmit láttam, mint egy folyó, a víz zöld volt, a mederben kövek és kagylók és növények… ja, és három hal úszott el balra.”16

A kísérletet végrehajtók számára ez olyan volt, mintha a csoportok különböző jeleneteket láttak volna, amelyeket a kultúrájuk különbségei alakítottak ki. Az Egyesült Államok individualistább társadalom, a japán kultúrában nagyobb az egymásra utaltság (azaz interdependensebb). Az amerikaiak inkább a tárgyakra fókuszálnak, a japánok a kontextusra.

A kísérlet következő szakaszában az alanyoknak új víz alatti jeleneteket mutattak, némelyik tárgyat már látták az előzőben, másokat még nem. Ha az eredeti tárgyakat más kontextusba helyezték, az megzavarta a japánokat. Nehezen ismerték fel a tárgyakat. Olyan volt, mintha az új kontextus elterelte volna a figyelmüket. Az amerikaiaknak persze az ellenkező probléma lépett fel: vakok voltak a kontextus változásaira.

A kutatók számára ez rendkívül meglepő eredmény volt. A pszichológiának évtizedekig központi dogmája volt, hogy az emberek alapvetően hasonló módokon közelítik meg a világot. Ezt hívjuk univerzalizmusnak. Ahogy Nisbett fogalmazott: „Egész életemben univerzalista voltam, ami az emberi gondolkodás természetét illeti. […] Mindenkinek ugyanazok az alapvető kognitív folyamatai. A maori pásztorok, a !kung vadászó-gyűjtögetők és a dotcombefektetők ugyanazokra az eszközökre hagyatkoznak a percepciót, a memóriát, az okozati analízist stb. tekintve.”

A víz alatti kísérlet azonban megmutatta, hogy még a világgal meglevő legközvetlenebb interakciókban is – abban például, hogy pusztán csak nézzük a világot – szisztematikus különbségek fedezhetők fel, amelyeket a kultúra alakít. Nisbett cikkét mostanra több mint ezerszer idézték, és virágzó kutatási programot inspirált. Azt mondhatjuk – egyet hátralépve –, hogy az amerikaiak és a japánok különböző „referenciakerettel” működnek. Az amerikaiaknak – átlagosan és elismerve a csoporton belüli különbözőségeket – inkább individualisztikus a keretük. A japánoknak ezzel szemben kontextuálisabb keretük van. Mindkét keret hasznos információkat nyújt. Mindegyik fontos tulajdonságait szedi össze a víz alatti jelenetnek. Mindegyik keretnek vannak vakfoltjai is. Az általuk alkotott képek tökéletlenek.

De most tegyük fel, hogy egy amerikait és egy japánt hozunk össze egy „csapatban”. Egyedül mindegyikük csak a képnek egy részét észlelné. Egyedül mindegyikük kihagyná a jelenet valamely aspektusát. Együtt viszont fel tudják idézni a tárgyakat és a kontextust is. Két parciális referenciakeret kombinálásával a nagyobb kép ugrik be a látómezőbe. Így átfogóbban érthetik meg a valóságot.

Ez a kísérlet az első puhatolózó próbálkozás, hogy finoman visszanyúljunk az egyik, korábban már említett intuícióhoz. Emlékszünk, Scalia bíró úgy érvelt, hogy a szervezetek választhatják a változatosságot, vagy azt, hogy „hiperszuperek” lesznek. Ebben benne foglaltatik, hogy a változatosság és a kiválóság ellenkező irányba tart. Ez teljesen igaz is egy lineáris feladatnál, amilyen a futás (vagy a Hold keringési pályájának előrejelzése).

Ugyanakkor a víz alatti jelenetes kísérlet arra utal, hogy más kontextusokban ez a logika kezd elolvadni. Ha két embernek részleges perspektívája van, akkor azok összeadásával több rálátásuk lesz, nem pedig kevesebb. Mondhatnánk, hogy mindketten tévednek. Mindketten kihagynak valamit. De valójában különböző irányokba tévednek. Ez azt jelenti, hogy az összesített kép gazdagabb és pontosabb lesz. Nézhetjük ezt egy kissé más módon is, ha megvizsgálunk egy friss problémát: azt, amit úgy hívnak, „az éleslátás rejtvénye” (insight puzzle). Vegyük a következő fejtörőt:

Tegyük fel, hogy orvos vagy, és a páciensednek rosszindulatú daganata van a hasüregében. Nem lehet megoperálni, de ha a tumort nem semmisítik meg, akkor a páciens meghal. Létezik egyfajta sugár, ami használható a tumor megsemmisítésére. Ha a sugár egyszerre, megfelelően magas intenzitással éri el a tumort, akkor megsemmisül. Sajnos ennél az intenzitásnál az egészséges szövet, amelyen a sugár áthalad a tumor felé tartó útján, szintén megsemmisül. Kisebb intenzitásnál a sugarak nem ártanak az egészséges szövetnek, de nem lesz hatásuk a tumorra sem. Milyen procedúrát kellene alkalmazni ahhoz, hogy a tumort elpusztítsuk a sugárral, és ugyanakkor elkerüljük az egészséges szövet pusztulását?17

Ha nem tudod megoldani ezt a feladványt, nem vagy egyedül. Az emberek több mint 75 százaléka azt mondja, hogy nincs rá megoldás, és hogy a páciens meg fog halni. De most olvassuk el a következő, látszólag az előzőhöz nem kötődő történetet:

Az ország közepén állt egy erőd, körülötte farmok és falvak. Sok út vezetett az erődhöz a vidéken keresztül. Egy lázadó generális felesküdött, hogy elfoglalja az erődöt, de rájött, hogy aknákat telepítettek minden útra. Ezeket úgy rakták le, hogy kisebb csapatok biztonságosan át tudtak menni rajtuk, de egy nagyobb haderőtől felrobbantak. A tábornok felosztotta a hadseregét kisebb csoportokra, hogy mindegyik másik úton induljon el. Amikor mindent előkészítettek, megadta a jelet, és minden csoport külön úton masírozott. Mindegyik csoport úgy haladt a maga útján, hogy az egész hadsereg egyszerre érkezzen meg az erődhöz. Így a tábornok elfoglalta.18

Most gondoljunk vissza az orvosi problémára. Látjuk már a megoldást? Amikor ezt letesztelték, az emberek több mint 70 százaléka talált módot arra, hogy megmentse a pácienst, miután elolvasta a sztorit az erődről, megháromszorozva ezzel az eredeti számot. Valamilyen módon az erőd analógiáját hallva képesek voltak meglátni egy megoldást, ami korábban kifogott rajtuk. (A megoldás az, hogy több besugárzó készüléket kell elhelyezni a páciens körül, és mindegyikkel a sugárzás tíz százalékát bevinni. Így elpusztul a tumor, de a sugarak nem ártanak az egészséges szövetnek.)

Ez persze egy mesterséges példa, de azért meg lehet érezni belőle, hogy a különböző perspektívák hogyan segíthetik egy kihívást jelentő probléma megoldását – ebben az esetben egy katonai háttérrel rendelkező személy segíthet egy onkológusnak. Az ilyen példákban nem igazán arról van szó, hogy az egyik embernek igaza van, a másik meg téved. Inkább arról, hogyan hozhat be új látásmódot az, ha a problémát különböző szemüvegeken keresztül nézzük – és nemcsak látásmódot, hanem új metaforákat és új megoldásokat is.

Ez a példa más módon is kihívást intéz az intuíció irányába. Ha bonyolult orvosi problémával kerülünk szembe, fennáll a kísértés, hogy egyre több orvost vonjunk be a megoldásába. Végül is az orvosok rendelkeznek a legtöbb tudással, amikor ezeknek a problémáknak a megoldásáról van szó. Ha viszont ezek az orvos szakértők hasonló háttérrel és képzettséggel, és így közvetve hasonló referenciakerettel rendelkeznek, akkor valószínűleg ugyanazok lesznek a vakfoltjaik is. Időnként a problémára új módon kell tekinteni, esetleg épp egy kívülálló szemével.

A kritikus pont az, hogy az összetett problémák megoldásai tipikusan a látásmódok sokféle szintjén múlnak, és ezért többféle nézőpontot igényelnek. A nagyszerű amerikai tudós, Philip Tetlock így fogalmaz: „Minél változatosabbak a nézőpontok, annál szélesebb a potenciálisan életképes megoldások területe, amelyeket a problémamegoldók csapata megtalálhat.” A trükk az, hogy különböző perspektívákkal rendelkező embereket találjunk, akik hasznosan hozzájárulhatnak az aktuális probléma megoldásához.

V.

Mielőtt visszatérnénk a 9/11-ről szóló elemzésünkhöz, röviden vizsgáljuk meg a kutatásnak egy másik területét, ami központi jelentőségű könyvünk szempontjából: a „perspektívavakságot”. Ez arra a tényre utal, hogy nem igazán tudunk a saját vakfoltjainkról. A világot referenciakereteken keresztül érzékeljük és interpretáljuk, de magukat a referenciakereteket nem látjuk. Ennek következtében hajlunk arra, hogy alábecsüljük azt, hogy mennyit tudunk tanulni olyan emberektől, akiknek más a látásmódjuk.

A perspektívavakság volt David Foster Wallace beszédének témája a Kenyon College hallgatósága előtt 2005-ben, amit a Time magazin a valaha volt egyik legjobb, végzős diákok előtt elmondott beszédként értékelt. A történet egy akváriumban kezdődik. „Két fiatal hal úszik egymás mellett, és véletlenül összetalálkoznak egy idősebb hallal, aki szembe úszik, odabólint nekik és azt mondja: »Jó reggelt, fiúk, milyen a víz?« A két fiatalabb hal tovább úszik egy darabig, aztán az egyik egyszer csak ránéz a másikra és megkérdezi: »Mi a fene az a víz?«”

Wallace arra utal ezzel, hogy a gondolkodásmódunk annyira a szokásaink rabja, azaz habituális, hogy ritkán vesszük észre, hogyan szűri meg a valóság érzékelését. A veszély akkor merül fel, ha nem vesszük észre a tényt, hogy az élet legtöbb területén vannak olyan emberek, akik máshogy néznek a dolgokra, és mélyíthetnék a mi megértésünket, ahogy mi is mélyíthetnénk az övékét. John Cleese, a brit humorista ezt így fogalmazza meg: „Mindenkinek vannak elméletei. Azok a veszélyes emberek, akik nem tudnak a saját elméleteikről. Ez azt jelenti, hogy az elméletek, amelyek alapján működnek, nagyrészt tudattalanok.”

Reni Eddo-Lodge újságíró sok példát adott a perspektívavakságra. Az egyikben leír egy időszakot, amikor nem engedhette meg magának, hogy vonattal menjen a munkahelyéig, helyette az út egy részén bicikliznie kellett. Ez a tapasztalat új ablakot nyitott a világra.

Kellemetlen igazság derengett fel előttem, ahogy a biciklimet fel-le pakoltam a helyi érdekű vonat állomásain a lépcsőkön: a tömegközlekedés nagy része, amit használnom kellett, nem volt könnyen hozzáférhető. Nem voltak rámpák. Nem voltak liftek. Nagyjából lehetetlen volt ezekhez hozzáférni babakocsival közlekedő szülőként vagy kerekesszékes emberként, vagy olyanként, akinek gondja van a mobilitással, például járókerettel vagy kampósbottal jár. Mielőtt nekem is cipelnem kellett a saját kerekeimet, soha nem vettem észre ezt a problémát. Megfeledkeztem arról a tényről, hogy a hozzáférhetőségnek ez a hiánya sok-sok embert érint.19

Ez a tapasztalat olyan perspektívát adott neki, amivel nemcsak nem rendelkezett korábban, de nem is tudott róla, hogy nem rendelkezik vele. Felnyitotta a szemét egy vakfoltra a saját vakfoltjairól. Ez a példa persze nem azt jelenti, hogy a helyi érdekű vasút minden állomását feltétlenül fel kell szerelni rámpákkal, lépcsőkkel vagy liftekkel. Azt viszont mutatja, hogy csak akkor tudunk véghez vinni észszerű költség/haszon elemzést, ha észrevesszük a költségeket és a hasznokat. Először észre kell vennünk a dolgokat, hogy értelmezni tudjuk őket. Ez pedig a perspektívák különbségein múlik. Azokon az embereken, akik segíthetnek meglátni a saját vakfoltjainkat, és akiknek mi tudunk segíteni, hogy meglássák a sajátjaikat.

Még ha törekszünk is arra, hogy túllássunk a saját referenciakeretünkön, kiderül, hogy ez meglepően bonyolult. Intuitív módon láthatjuk ezt, ha végiggondoljuk az úgynevezett „esküvői lista paradoxont”. A házasság előtt álló párok gyakran állítanak össze listát azokról az ajándékokról, amelyeket kapni szeretnének. Igen figyelemreméltó, hogy az esküvői vendégek milyen gyakran térnek el ettől a listától, és választanak egyedi ajándékot: olyat, amit maguk választottak ki.

Miért tesznek így a vendégek? Francesca Gino a Harvardról és Frank Flynn a Stanfordról 2011-ben elvégzett egy kísérletet ennek megválaszolására. Kilencven embert vontak be, aztán két csoportra osztották őket: egyik felük „küldő”, a másik felük „fogadó” lett. A fogadókat megkérték, hogy menjenek fel az Amazon honlapjára, és állítsanak össze egy listát ajándékokból, amiket szeretnének megkapni, tíz és harminc dollár közötti árfekvésben. A küldőket arra kérték, hogy vagy egyedi ajándékot válasszanak, vagy egyet a kívánságlistáról.

Az eredmények egyértelműek voltak. A küldők úgy gondolták, hogy a fogadók az egyedi ajándékokat preferálnák – azokat, amiket a küldők választottak. Abból indultak ki, hogy a fogadók szívesen vennék a dolog személyes jellegét. Csakhogy tévedtek. A fogadók valójában erősen preferálták a saját listájukról származó ajándékokat. Adam Grant pszichológus ugyanerről a mintázatról számol be a barátok által adott és kapott esküvői ajándékok esetében. A küldők az egyedi ajándékokat preferálják, a fogadók pedig az esküvői lista ajándékait.

Hogy miért? A perspektívavakság okán. A küldők számára nehéz túllépni a saját referenciakeretükön. Elképzelik, hogy ők maguk hogyan éreznének, ha megkapnák azt az ajándékot, amit ők maguk választottak. A dolog természetéből adódóan nagyon is kedvelnék, hiszen pont ezért választották. A fogadók ezzel szemben nem tapasztalják a várt örömöt, mert a perspektívák más készletével rendelkeznek. Ha nem így lenne, akkor eleve felrakták volna az ajándékot a listájukra.

Ez segít megmagyarázni, hogy a demográfiai diverzitás (különbségek rasszt, nemet, kort, osztályt, szexuális orientációt, vallást és egyebeket tekintve) bizonyos körülmények között miért fed át a kognitív diverzitással. Az olyan csoportok, amelyek változatosak a személyes tapasztalataikat tekintve, általában gazdagabb és finomabb módon értik embertársaikat. A perspektívák szélesebb körével rendelkeznek – kevesebb vakfolttal. Hidakat képeznek a referenciakeretek között. Chad Sparber professzor, egy amerikai közgazdász vizsgálata azt találta, hogy ha a rassz szerinti változatosságot egy standard eltérésnyivel növeljük, az több mint 25 százalékkal növeli a produktivitást a jogi szolgáltatásoknál, az egészségügyben és a pénzügyi területen.20 A McKinsey elemzése német és brit cégekről azt mutatta ki, hogy a részvényhozamok 66 százalékkal magasabbak voltak az olyan cégeknél, ahol az igazgatóság nemi és etnikai diverzitás tekintetében a felső negyedbe tartozott, azokhoz képest, akik az alsó negyedben voltak.21 Az Egyesült Államokban ezek a részvényhozamok 100 százalékkal voltak magasabbak.{2}

Persze az ugyanabból a demográfiai osztályból származó emberek nem mind osztoznak ugyanazokon a tapasztalatokon. A fekete emberek csoportként nem homogének. A diverzitás megfigyelhető az etnikai csoportokon belül és azok között is. Ez viszont nem változtatja meg azt a meglátást, hogy különböző tapasztalatokkal rendelkező egyének összehozása szélesítheti és mélyítheti a csoport tudását, különösen, ha megpróbáljuk megérteni az embereket. Ez megmagyaráz egy másik eredményt is: a homogén csoportok nemcsak alulteljesítenek, hanem megjósolható módon teszik. Ha hasonló emberekkel vagyunk körülvéve, akkor nemcsak valószínű, hogy osztozunk egymás vakfoltjain, de meg is erősítjük azokat. Ezt időnként „tükrözésnek” hívjuk. Ha olyan emberekkel vagyunk körülvéve, akik visszatükrözik a valóságról alkotott képünket, és akiknek ezt a képét mi visszatükrözzük, akkor könnyű egyre magabiztosabbá válni az ítéleteinkben, amelyek hiányosak vagy határozottan rosszak. A magabiztosság fordítottan arányossá válik a pontossággal.

Egy vizsgálatban például, amelyet Katherine Phillips, a Columbia Business School professzora vezetett, azt a feladatot adták csapatoknak, hogy oldjanak meg egy gyilkossági rejtélyt. Rengeteg összetett anyagot adtak nekik, köztük alibiket, tanúvallomásokat, gyanúsítottak listáját és hasonlókat. Az esetek felében a probléma megoldásával megbízott csoportok négy barátból álltak. A másik felében három barátból és egy idegenből – egy kívülállóból, aki a saját szociális miliőjükön túlról jött, eltérő perspektívával. Tekintettel arra, amit már eddig megtudtunk, nem nagyon lepődhetünk meg, hogy a kívülállóval is rendelkező csoportok jobban teljesítettek. Sokkal jobban. Ők az esetek 75 százalékában megtalálták a jó választ, a homogén csoportok 54 százalékos eredményével szemben, valamint a 44 százalékos eredménnyel szemben, ami az egyedül dolgozók eredménye volt.

És van itt még valami. A két csoporthoz tartozó embereknek nagyon különböző tapasztalataik voltak a feladattal kapcsolatban. A diverz csoportokhoz tartozók kognitív szempontból megterhelőnek találták a megbeszéléseket. Rengeteg volt a vita és az egyet nem értés, mert különböző perspektívákat hoztak felszínre. Általában a jó döntéseket hozták meg, de nem voltak teljesen biztosak ezekben. A tény, hogy kimerítő és őszinte vitáik voltak az esetről, azt jelentette, hogy ki voltak téve az esettel járó összetettségnek.

De mi a helyzet a homogén csoportokkal? Az ő tapasztalataik radikálisan különböztek ettől. Ők sokkal kellemesebbnek találták ezeket az üléseket, mert az idő nagyobb részét azzal töltötték, hogy egyetértettek. Visszatükrözték egymás perspektíváit. És bár nagyobb esélyük volt, hogy tévednek, mégis sokkal magabiztosabbak voltak azt illetően, hogy igazuk van. Senki nem intézett kihívást a vakfoltjaik ellen, így nem volt esélyük, hogy meglássák azokat. Nem voltak kitéve más perspektíváknak, ezért biztosabbá váltak a sajátjukban. Ez pedig rámutat a homogén csoportok veszélyeire: nagyobb az esélyük arra, hogy olyan ítéleteket formáljanak, amelyek kombinálják a túlzott önbizalmat a súlyos tévedéssel.

VI.

Oszáma Bin Láden az Egyesült Államoknak szóló hadüzenetét 1996. augusztus 23-án küldte az afganisztáni Tora Bora egyik barlangjából. „Muszlim testvéreim szerte a világon! Testvéreitek a két legszentebb hely országából és Palesztinából a segítségeteket kérik, és azt, hogy vegyetek részt az ellenség, a ti ellenségeitek, az izraeliek és az amerikaiak elleni harcban.”

A képek egy olyan férfit mutattak, akinek a szakálla a mellkasáig ér. Egyszerű ruhákat visel a terepszínű gyakorlóruha alatt. Ma, amikor már tudjuk, amit tudunk arról a rettenetről, amit a világra szabadított, a deklarációja fenyegetőnek tűnik. Egy bennfentes az Egyesült Államok legfontosabb hírszerző ügynökségétől viszont így írja le Oszáma fogadtatását a CIA-nél: „Nem tudták elhinni, hogy ez a magas, szakállas szaúdi, aki a tábortűz mellett guggol, veszélyt jelenthet az Amerikai Egyesült Államokra.”22

A CIA elemzői körében a kritikus tömeg számára Bin Láden akkoriban primitívnek tűnt, aki így nem jelenthet komoly veszélyt egy olyan technológiai óriás számára, mint az Egyesült Államok. Richard Holbrooke, az egyik vezető tisztviselő Clinton elnök alatt, így fogalmazott: „Hogy tudná egy ember egy barlangból kommunikáció terén legyőzni a világ vezető kommunikációs társadalmát?”23 Egy másik CIA-közeli szakértő azt mondta: „Egyszerűen nem tudtak kibékülni az ötlettel, hogy erőforrásokat fektessenek abba, hogy többet tudjanak meg Bin Ládenről és az al-Káidáról, mivel a jóember egy barlangban lakott. Számukra ő maga volt az elmaradottság esszenciája.”24

Most nézzük meg, hogyan látta volna pontosan ugyanezeket a képeket valaki, aki jobban ismeri az iszlámot. Bin Láden nem azért viselt egyszerű ruhákat, mert primitív volt az intellektus vagy a technológia terén, hanem mert a prófétáról vett példát. Böjtölt azokon a napokon, amikor a próféta böjtölt. Pózai és magatartása, amelyek a nyugati szemlélő számára elmaradottnak tűntek, valójában azok voltak, amiket az iszlám hagyomány előír legszentebb prófétái számára. Ugyanazok a képek, amik érzéketlenné tették a CIA-t Bin Láden veszélyességét illetően, felnagyították a potenciálját az arab világban.

Ahogy Lawrence Wright megfogalmazta Magasba nyúló tornyok című, 9/11-ről szóló Pulitzer-díjas könyvében: Bin Láden úgy szervezte meg egész műveletét, hogy „a visszájára fordította ezekkel a minden muszlim számára jelentőségteljes, de a hitetlenek szemében szinte láthatatlan képekkel”. Ezt megerősítette egy bennfentes a CIA-nál, aki azt mondta, hogy az ügynökséget „félrevezette Bin Láden és alárendeltjeinek rongyos megjelenése, ahogy a porban guggoltak, köpenyt és turbánt viseltek, AK47-eseket szorongattak, és mellükig ért a szakálluk, ezért automatikusan abból indultak ki, hogy ez egy elmaradott, képzetlen csőcselék”.25

Ami a barlangot illeti, az még mélyebb szimbolizmussal bírt. Ahogy minden muszlim tudja, Mohamed egy barlangban keresett menedéket, miután elmenekült üldözői elől Mekkából. Ez az az időszak, amit hidzsrának hívunk. A barlangot egész sor isteni beavatkozás őrizte, köztük egy hatalmas fa, ami kihajtott, hogy eltakarja a bejáratot, és egy természetfeletti pókháló és galambtojás, amelyek miatt lakatlannak tűnt. A muszlimok azt is tudják, hogy Mohamed víziója a Koránról egy hegyi barlangban támadt.26

A muszlimok számára a barlang ezért szent hely. Mély vallásos jelentősége van. Az iszlám művészetben rengeteg cseppkőábrázolást találunk. Bin Láden tudatosan alakította száműzetését a Tora Borában úgy, mint személyes hidzsráját, és a barlangot háttérként használta propagandájához. Ahogy egy muszlim tudós és hírszerző szakértő megfogalmazta: „Bin Láden nem primitív volt, hanem nagy stratéga. Tudta, hogyan kezelje a Korán anyagát ahhoz, hogy feltüzelje azokat, akik később a 9/11-es támadások mártírjai lettek.” Wright így fogalmazott: „Bin Láden kommunikációs zsenije a tisztaságra és a letűnt korok nagyságára vágyó muszlimok szemében a próféta lakhelyévé és a próféta korának tisztaságát hordozó jelképpé varázsolta Tora Bora fegyverraktárát.”

Üzeneteinek ereje tehát látható volt – de csak azok számára, akik a megfelelő lencsén keresztül nézték. Bin Láden üzenetei igen sok helyre elértek, Szaúd-Arábiába, Egyiptomba, Jordániába, Libanonba, Irakba, Ománba, Szudánba, de még Hamburgba is, ahol menedékkérők egy csoportját radikalizálták. Ők aztán 1999 novemberében utaztak Afganisztánba: éppen abban az időben, amikor az al-Káida vezetőinek fejében szőtt összeesküvés a nyugati célpontok repülőgépekkel történő megtámadására elérte tetőpontját.

Az „anti-modern képzetlen csőcselék” mostanra a becslések szerint húszezresre nőtt, ők 1996 és 2000 között végigcsinálták a kiképzőtáborokat, és többségük egyetemi képzettségű ember volt, aránytalanul nagy részük a mérnöki tudományok területéről érkezett. Sokuk öt vagy hat nyelvet beszélt. Jazíd Sufa’át, aki az al-Káida egyik lépfenekutatója lett, a California State Universityn végzett Sacramentóban kémia és laboratóriumi tudományok szakon. Sokuk kész volt meghalni a hitéért.

A muszlim világból áradni kezdtek a figyelmeztetések, de a CIA-n belül nem vették figyelembe. A CIA a legokosabbakból és legjobbakból állt. Arra vették fel őket, hogy elemezzék a fenyegetéseket, és prioritásokat állítsanak fel. Az al-Káida valahol a lista alján volt, de nem azért, mintha az elemzők nem vizsgálták volna elszántan, hanem mert nem igazán értették azt, amit látnak.

„A szakáll és a tábortűz anekdotája egy nagyobb mintázat bizonyítéka, melyben a nem muszlim amerikaiak, még a hírszerzés tapasztalt fogyasztói is alábecsülték az al-Káidát, kulturális okokból”, írja Jones és Silberzahn a Constructing Cassandra című könyvükben. Egy muszlim tudós és szakértő az Egyesült Államok hírszerzéséről ugyanezt állítja: „A CIA nem érzékelhette a veszélyt. Kezdetektől fogva volt egy fekete lyuk a perspektívájukban.”