Somogyváry Gyula

És Mihály harcolt…

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

„...Mihály és angyalai harcolónak a sárkánnyal, s a sárkány harcola és az ő angyalai; de nem diadalmaskodónak, sem helyük nem találtaték többé az égben.
És levetteték az a nagy sárkány, az őskígyó, ki ördögnek és sátánnak neveztetik, ki elcsábítja az egész világot. És a földre vetteték, és angyalai vele együtt letaszíttatónak.”

(Szent János Jelenéseinek könyve:
12. fejezet, 7., 8. és 9. vers)

Lemberkovits, Jenő és vértanú társai áldott emlékének

I

Érthetetlen és gyötrelmes volt az a néma dermedtség, amelyben feküdtem.

Érthetetlen volt, hogy fekszem mozdulatlanul, sápadtan, holtan, és mégis látom magamat.

Hanyatt fekszem a földön, az arcom, hunyt szemeim: akár a szoboré. És Borika térdel mellettem, s kétségbeesetten tördeli apró kezeit. Nem a feleségem, csak a mátkám, de úgy sirat, mintha az ura volnék. Éppen olyan vigasztalhatatlan panasszal jajongja a horvát halottsiratót:

– Kuku mene... kuku za Boga! Kuku mene... kuku za Boga!... Jaj nekem, jaj Istenem!

Érthetetlen volt, hogy mindezt látom. Nem a magam holt és dermedt szemével, hanem felülről. Mintha egy másik, testetlen személyem is volna, s ez nézné holt magamat és a fölöttem jajongó, boldogtalan leányt.

Nem tudtam, miért kellett ennek így történnie, hogyan is jutottunk idáig, de éreztem – annak a holt embernek szívével s dermedt agyával éreztem -, hogy ez, ez szörnyű, ez lehetetlen. Valami borzasztó tévedés az egész, hiszen én élek, meg kell szólalnom, mert nem engedhetem, hogy Borika tovább sírjon fölöttem s eszét veszítse kétségbeesésében.

Fel akartam emelni a kezem. Nem bírtam. Ki akartam nyitni a szememet. Hasztalan erőlködtem. Szólni akartam. S hiábavaló volt minden. Valami ijesztő bénaság tartott a hatalmában.

S amikor már úgy véltem: mindennek vége, egyszerre megrendült a világ.

A rázkódásra fölengedett a dermesztő bénaság, megrázkódtam, felültem hirtelen, s megnyíltak a szemhéjaim is.

Ó! Hála... hála Istennek!

Vasúti fülke... Besüt a nap, a túlsó pamlagon Orlay százados ül, térdig fűzős, angol cipőcsizmáját fűzi, és rám dünnyög:

– No, fölébredtél, fiú?

– Jó reggelt, kapitány úr... – hebegem levegő után kapkodva, mert a szívemen még mindig ott van a borzasztó álom súlyos lidércnyomása.

A kocsink mellett felharsan a kürtön: a Vigyázz! és a Hosszú pihenő!.

Ugrom a pokróc alól, s kidugom a fejem az ablakon.

Állomás. Olvasom a nevét:

– Rudolfswert.

Harsogó folyócska rohan mellettünk a völgyben, s kétoldalt zöld hegyek szorítják össze a világot.

Baranyi hadnagy rekedt hangja kiáltozza:

– Ételosztás! Csajkával sorakozó a kocsik előtt!

Istenem, de jó, hogy így van! Hogy ez a valóság, nem pedig az a szörnyűség, amit az imént álmodtam.

Borotválkozunk, mosakszunk a kocsi mellett a napfényben. A kopott kis fateknőcskében csillog a víz, ébreszti bennem az életet, és a bakák halk nótát zümmögve kocognak a konyhákat szállító vasúti kocsik felé.

A reggeli ételosztás után is ott ácsorog még a szállítmány jó ideig.

A pályaudvar-parancsnok sánta főhadnagy a pilseni gyalogezredtől.

Kedvetlen, ímmel-ámmal beszélő ember. Alig tudunk kihúzni belőle néhány szót. Fásult, bizalmatlan és unott. Unja a beosztását, a háborút; az egész életét. És szorongva dünnyög valamit a helyzetről. Azt mondja, ez a vidék tiszta szláv, Korosec szlovén politikus szűkebb pátriája. Nyíltan beszélik, hogy a központi hatalmak elvesztették a háborút, és ez így van jól. A Monarchiának bántódása nem lesz, csak átrendeződik hármas birodalommá. Magyarország mindenesetre rosszul jár, mert a tótok a csehekkel együtt alkotják majd a Habsburgok nagyszláv országának egyik területcsoportját, míg a tengermelléki szlávok – a bekebelezendő Szerbiával együtt – a másik országcsoportot.

– Hm – dörmögi Orlay -, szóval ezek itt nem haragszanak Ausztriára, mint a horvátok Magyarországra.

– Nem – bólint a bicegő főhadnagy. – Sőt, hangoztatják, hogy továbbra is együtt akarnak vele élni, csak más államszerkezetben.

Egyébként nem Ausztriához hívek, hanem csak a császárhoz. Sőt, tüntetően mondogatják, hogy ők a császár leghűségesebb népe.

Orlay fölnéz az állomásjelző táblára.

– Rudolfswert – olvassa hangosan. – Hol van mellette a szlovén városnév?

A főhadnagy pillog.

– Miért, kapitány úr?

– Azért, hogy itt még az sincs meg. Horvátországban minden állomáson ott van a horvát név meg a magyar. Ezeknek, úgy látszik, még ez sem fáj. Bécs nyilván okosabb nemzetiségpolitikát követett a maga portáján, mert ott legalább nem izgatta saját nemzetiségeit a fennálló politikai rendszer ellen. Nálunk viszont rendszeresen ezt cselekedte. Horvátországnak megvan a nemzeti önkormányzata, horvát nyelvű közigazgatása, horvát zászlós és horvát vezényszavú honvédsége meg csendőrsége, horvát község– és városneveinek érintetlensége, szóval az önálló nemzeti állam minden kelléke. Magyarországnak sincs több alkotmányjoga, mint neki, sőt a Monarchia közös ügyeire eső horvát hozzájárulás java részét is mi, magyarok fizetjük a horvátok helyett. Mégis, mi: zsarnokok vagyunk. Itt a szlovén Krajnában meg mindezeknek nyoma sincs, s Ausztria mégis: szláv Eldorádó. A horvátok úgy emlegetik, mint a népjogok uralmának inkarnációját. A fene érti ezt a lélektani tótágast!

A bicegő főhadnagy hümget, azután közelebb lép a kapitányomhoz:

– Bocsánat – dörmögi halkan -, de már csak megkérdezem, mit hallottak százados úrék a Sixtus-levélről, illetve sikerült-e a németek dühét lecsillapítani?

– Miről? – nézünk rá értelmetlenül.

A pilseni ámul a tudatlanságunkon, s maga mondja el, hogy egész Ausztria tele van az uralkodó különbéke-ajánlatának hírével. A sajtó nem hozhatott róla semmit, de Németországból átszivárog. Azt mondják, hogy Zita császárné, a belga hadseregben szolgáló testvéröccsei, Sixtus és René bourbon-párurai hercegek révén, levelet juttatott volna el a francia kormányhoz, amelyben – elejtve az Elzász-Lotaringiára fenntartott német igényeket – különbékére tett ajánlatot az antantnak. Clemenceau, a franciák „tigrise”, az ajánlat elutasításával együtt óriási botrányt kavart a dologból, a német kormány felhördült, s Károly császár kénytelen volt letagadni az egészet.

Úgy hallgatjuk, mint az álomból ébredők.

– Képtelenség! – mordul föl Orlay. – Hiszen ez, ez árulás lett volna! Lehetetlen, hogy győzelmes hadseregek mögött ilyesmit... Ej, rothasztó antant-propaganda az egész!

– A németek esküsznek rá – dörmögi a pályaudvar-parancsnok. – S vérbe borult szemmel hajtogatják, hogy a császárné: áruló. Amit golyó vagy akasztófa tilt az utolsó közlegénynek is, azt megteszi, úgy mondják, a császárné. S itt most már széltében-hosszában híresztelik a szlovének, hogy ebből is látszik: elvesztettük a háborút. Hiszen ha az uralkodó környezete bíznék a győzelemben, nem kísérelte volna meg a békeajánlatot a – császárné.

Baranyi kilép a forgalmi irodából, s menetet fúvat Enderrel.

Kábultan hágunk föl a kocsiba.

Hosszú ideig hallgatunk, mialatt a vonat továbbfut s egy ideig még a tajtékos Gurk folyócska mentén kanyarog.

Nagy sokára szólal meg újból a gazdám:

– Ha ez a főhadnagy igazat mondott, akkor az antant most megköpi a markát, s nekünk ront. Mert az ilyen kísérlet akkora gyöngeséget árul el, hogy bizonyosra veheti a győzelmet. De nem hihetem. Hiszen olyat még nem hallott a világ, hogy a királyné...

Elhallgat tűnődve.

Utóbb megint dörmögni kezd:

– Vagy hogy a feleség meg az anya támadt föl benne, aki félti az ura és a fia trónját? Ej, őrültség! Komisz ráfogás az egész! Te: nem cseh volt az a főhadnagy?

– Adta az osztrákot, de a pilseni ezred hajtókáját viselte.

– Szóval cseh! A gazember! Hiszen akkor tiszta a dolog! Ezek rothasztanak meg mindent! S milyen ügyesen adta be nekünk is ezt a horgot! Ostoba voltam, hogy nyomban le nem tartóztattam. No, majd Laibachban megkeresem a módját.

Látom, hogy ki akarja verni a fejéből a dolgot, de a riasztó gondolat mindegyre visszatér beléje.

*

Azután elérjük a Száva völgyét, s délnyugatnak fordul a vonat.

Már a Bécs-trieszti fővonalon dohog tovább.

Kressnitz... Kletsche...

Kanyarog a szerelvény. Nézem a kedves, erdős-dombos tájat. A bakák kilógatják a lábukat a teherkocsikból, s énekelnek nagy vidáman.

Nekem nem megy ki a fejemből a rudolfswerti hír.

Csak mikor Borika emlékét idézem, kap irányt a gondolatom. De ettől is sóhajtanom kell. Mert hátborzongató volt az a reggeli álom. Egy szemhunyásra végigsuhan rajtam valami riasztó sejtelem. Halott voltam álmomban, sírt fölöttem a mátkám: jaj, nem leszünk egymásé sohasem!

– Marhaság, babona – mondom magamban iszonyodva. – Még csak az hiányzik, hogy álmoskönyvforgató vénasszonnyá váljak.

Orlay a térképeibe bújt.

A többi kocsifülkében dúdolnak a fiúk. A Gázember, Tóth Kari, Jadlovszky, Józsa, Palkó. A kis Nemesek kibámul az ablakon, és tűnődik. Akárcsak én. Tudom: mosolygó leányarc táncol az ő szeme előtt is. Marica feje. Akárcsak énelőttem Borika kedves arca.

– Laibach után majd többet tudunk – dörmögi a gazdám. – Ott válik el, vajon a Piave mellé kerülünk-e vagy a tiroli frontra?

Összehajtogatja a térképeit, visszacsúsztatja mind a Gyulay-táskájába, kilép a folyosóra s évődni kezd Enderrel. Szereti ennek a furfangos sváb zászlóaljkürtösnek eredeti észjárását.

Én meg átmegyek a szomszéd fülkébe.

– Ohó, a Fűzfa! Szervusz, Fűzfa! – zúdulnak rám a fiúk. – Jó, hogy jössz! A Gázember éppen most meséli hódításai legvakmeróbb esetét.

– Jó, jó – mondom -, csak fejezze be gyorsan. Mert még ma össze kell állítanunk a legutóbb jött pótlás sisak– meg gázálarcigénylését. A századok még Karlovácon beadták a kimutatásaikat.

Holla savanyú képet vág:

– Igazán, mindig ilyesmivel jössz, Fűzfa! Még le sem szálltunk a vonatról.

– És ha estére kivagoníroznak? Jól tudod, hogy a hadosztály elrendelte: az új körletbe érve első dolgunk legyen a sisak– és gázmaszkigénylés.

– Hisz azt se tudjuk még, hova megyünk! – húzódozik fejét vakarva a Gázember. S mivel még egyre ott állok az ajtóban, kedvetlenül tesz pontot a történetére: – Szóval, fiúkák, én kilógtam a harctérre, a nőci pedig heveny búskomorságba esett, s legújabb értesüléseim szerint vagy Franci, vagy senki kiáltással apácakolostorba készül.

Jadlovszky meg Palkó felnyerítenek nevetésükben, Józsa a pisztolytáskája után kap, a Gázember pedig lekushadt fejjel húzódik ki közülük a folyosóra.

Holla most buzgó összeadásokba és kivonásokba kezd a mi fülkénkben, s mire kitágul a Száva völgye, összecsapjuk az igényléseket.

Laibach.

Déli nap tűz a kis városkára.

Baranyi ebédosztást fúvat a szállítmánynak, Orlay meg hosszú léptekkel siet végig az állomástornácon. Alig tudok lépést tartani vele. A pályaudvar-parancsnokság előtt összeütközik egy kövér kis őrnaggyal. Egymásra bámulnak.

– Te vagy?

– Te vagy?

S a kis őrnagy belekarol, és húzza magával az én gazdámat. Én meg belépek az irodába a további irányításért.

– Krainburg-Radmansdorf – olvasom az irányítókönyvben.

Nyomban nézem a térképet. Megkeresem rajta ezeket a helyeket.

Szóval: a Karavankák déli lábán robogunk végig. Vagyis a tiroli frontra visznek, s nem a Piavéhoz. Tehát vagy a Hétközség fennsíkjára, Asiago poklába, vagy a Pertica-Gappa-szakaszra. No: egykutya! Akármelyik hadseregszakaszra vetnek, egyik sem szanatórium.

A bakák hosszú sorban húzódnak csajkájukkal az étkezőbarakkokhoz, minket meg az állomás éttermébe küld a kis Baranyi.

Bekapjuk az ebédre kapott gyönge porciókat. Akkor lép be Orlay. Bosszúsan, némán eszik, s otthagyja a fél ebédet az indulást jelző zászlóaljkürt szavára.

Továbbdöcögünk északnyugatnak.

Amíg a cigarettáját elszívja, dörmögve ejti a szót:

– Szép kis história! Még jó, hogy nem jelentettem föl a rudolfswerti cselákot. Az egész Sixtus-akció: igaz.

Már meg se lep a dolog. Valami fáradt csüggedtség, leverő közömbösség van a levegőben. Még süt a nap, a nagy hadsereggépezet még működik, a front mögötti élet még a négy év óta megszokott szabatossággal lüktet, de valahol már baj van. És a nagyobbik baj az, hogy már halkabb a tiltakozásunk is evvel a levegőben úszó ernyedéssel szemben.

– Ez az őrnagy – dünnyögi Orlay – Boroevics hadseregtörzsében szolgál. Azt mondja, a Sixtus-levél szóról szóra igaz. Csak hogy még májusban történt volna a dolog. Még interpelláltak is miatta a bécsi meg a pesti parlamentben. Csak hát, persze, hangfogóval. S a kormányok letagadtak mindent. A németek dühe elült, de azóta tele van német hírszerző tisztekkel az egész Monarchia. Bécsben meg Pesten valóságos kémközpont dolgozik. A pesti hírszerzőfőnök nevét meg is említette ez a barátom. Valami Consten nevű porosz vezérkari őrnagy.

– És... és a mi hadvezetőségünk mit szól ehhez? – kérdezem tompán.

A gazdám vállat von.

– Boroevics azt mondja, semmi baj. Még az se baj, hogy júniusi nagy támadásunk vérbe fúlt. A szláv mozgalmakat sem tartja már veszedelemnek. Úgy véli: az olaszoknál nagyobb a baj. Sorra kell tizedelniök legjobb dandáraikat. Decemberre kirobban a forradalom Olaszországban is, Franciaországban is. A mi fronthadseregünk pedig érintetlen és szilárd, mint a vas. Kibírjuk a győzelemig. A szláv frontezredekért pedig kezességet vállal. Azt mondja: ismeri a fajtáját. Adja Isten, hogy igaza legyen!

Hallgatunk, tűnődünk.

*

Lehunyom a szemem, s a lelkem visszaszökik Borikához. Az örök párbeszéd folyik közöttünk.

– Szeretsz?

– Nagyon szeretlek!

– Vársz?

– Semmi sem kell az élettől, csak te.

– Édes, egyetlen virágom! Hogy köszönjem meg néked?

– Sehogy. Szeress! Az: minden.

*

– A vonat elhúz Krainburg alatt.

A gazdám alszik. A bakák énekelnek. Azt a lélekhervasztó dalt fújják:

Utász-század ácsolja már
A keresztem fáját.
De sok szőke, barna kislány
Várja a babáját.
De csak minden tizediknek
Gyün vissza a párja,
Monte Grappán, közös sírba
Hullik a kő rája...

Rám térdel ez a szörnyű ének. Soha ilyen leverő búbánatot, ilyen beletörődő dünnyögést nem éreztem még nótában. Nem, nem akarom, hogy úrrá legyen rajtam ez az érzés! Nem, Borikám, ugye: nem!

Behunyom a szemem.

*

– Kié vagy, violám?

– Csak a tiéd, katonám.

– Ne sírj ám, angyalom! Hinnünk kell, hogy egymásnak szánt az Isten, és hazasegít hozzád a poklok poklából is.

– Gondolj rám, s akkor látlak. S ha látlak, mosolygok.

– Ha mosolyogsz, süt a nap. Még éjjel is.

– Bolondos, te! Éjjel nem kell napfény. Úgyis veled vagyok. Most csak álmomban élek. Rólad álmodom.

– Ó, te is?

– Persze, hogy én is.

– Mert én is.

*

Radmansdorftól kezdve szuszogni kezd a vonat.

Meredek a Száva völgye.

Alkonyatkor valami fennsíkra érünk, s megáll a vonat.

Jadlovszky hadnaggyal, aki délben átvette a szállítmányügyeletességet Baranyitól, leugrunk a kocsiból és előresietünk az állomásépületbe. Találgatjuk, hol lehetünk?

– Assling – olvassa Jadlovszky a lombok közül kibukkanó állomásfelírást.

A pályaudvar-parancsnok magyar ember. Fél szemű tüzérszázados. Megörül, hogy magyarokat láthat, s velünk vacsorázik. Mert itt kapjuk az esti ételosztást.

Hazulról nem sok híre van. A Sixtus-levélről régen tud, de bízik a győzelemben.

Induláskor kezünkbe nyomja kiolvasott magyar újsálait.

Azután kürtszó: „Menet!”

Úgy látszik, rossz vágányon voltunk, mert visszafelé indul a vonat.

Kihajlok az ablakon.

Nem értem a dolgot. A mozdony a szállítmány végén lohol, de nem tolatógép. Most a tiszti kocsi a szerelvény utolsó kocsija.

Az alattunk húzódó vágányok elválnak a többiektől, átzörgünk a Száva hídján, s rohanva vágtat a vonat keletnek. Az a töltés, amelyen Asslingig jöttünk, a Száva túlsó partján húzódik.

– A teremburáját, mi ez?! – szól be az ajtón a Gázember. – Megint keletre visznek?

– Hát nem kérdeztétek az irányítást? – kérdi Orlay.

– Alázatosan jelentem, nem is gondoltunk rá, hogy másfelé is vihetnek, mint Tirolba.

A gazdánk mindenesetre letolja Jadlovszkyt, s tőlem se sajnál néhány, nem éppen dicsérő, jelzőt.

Holla röhög magában, mint a kuvasz, amely kimaradt a verésből. Pedig jól tudja a vaddisznó, hogy úgyis mindegy: ismerjük-e az irányítás útvonalát vagy sem. Mert a katonaszállítmány úgy utazik, mint a csomag. Nem kérdik tőle, hova küldjék. S az útirányból csak néhány állomást tudhat meg előre.

De hát, persze, az ember ezt a néhány állomást is tudni akarja. Orlay meg éppen azt tartja: a katona ne kíváncsiskodjék sokat, de annyit, amennyit megtudhat, kötelessége tudni, még ha nem is érdekli. Tehát a letolás kijár neki, mihelyt a megtudhatót se tudja.

Szóval, most megint a térképeket böngésszük. Hova lehet Asslingból másfelé jutni?

A gazdánk ujja már végigsuhan az új vonalon. Ez délre hajlik, a hegyek közé, elhúz a veldesi tó mellett, hosszú alagútban bújik át a Júliai-Alpok gerince alatt, s az Idria és Isonzó völgye mentén szalad le a friauli síkra.

– Veldes-Feistritz-Korintnica-Görz... – dörmögi Orlay.

– Hiszen akkor nem Tirolba kerülünk – képed el Holla -, hanem mégis a Piave-frontra. Hát akkor mért kellett ezt a nagy vargabetűt végigzötyögnünk?

No, nem búsulunk a dolgon. A síkság és a termőföld jobb harcterület, mint a hegy meg a szikla.

Lassan elhalkul a bakanóta, elpilledünk mi is.

A veldesi tó holdfényben csillogó tükrét még látom. Olyan, mint valami ezüstös, mesebeli táj.

Azután leül a kocsipamlag szélére Borika, szelíden simogatja a fejem, fölém hajlik az arca, s nagy, sötét szemeiben elvész a világ. Már semmi sincs körülöttem, csak ez a két csodálatos szem. De ezekben minden benne van. Magasság, mélység, árnyék és fény, mosoly és bánat, féltés, hívás, tilalom, ígéret, epekedés és odaadás. Az egész lélekremegtető rejtelem, amely időtlen idők óta vívja örök harcát az enyészettel, s amelyet csak e szürke szóval tudunk kimondani: szerelem.

Borika dúdolt felettem mozdulatlan szemmel.

És elaltatott dajkáló dalával.

Mert a szerelmesünkben mindig van valami az édesanyánkból is.

*

Valahol félregördült egy fülkeajtó, valaki végigtopogott a kocsifolyosón, leszállott a kocsiról, és kavicson csikorogtak tova a léptei.

Felébredtem. Alig szürkülő hajnal.

Felkönyökölök s kibámulok az ablakon.

A távolodó ember köhög. Megismerem a hangját. Jadlovszky hadnagy.

A szürkületben lassan válnak el a tárgyak az éjszakától.

Körül: hegyek.

Hol vagyunk?

Az állomás messze van a mozdulatlan szerelvénytó). De az égtől éles hegyprofil válik el. Arra balra pedig lapos, kopár domb.

Hol is láttam én ezeket?

Honnét ismerem én ezt a tájat?

Ejnye, hiszen ez... ez a riasztóan éles tarajú hegy a Sabotino! Az a kopár domb meg a Podgora! Akkor hát: Görz! – Görzben vesztegel a vonat!

Zajtalanul hántom le magamról a pokrócot, akasztom le a zubbonyomat, s lépek le a fülkepamlagról. A kapitányom alszik. Fogom a csizmapárt, s lábujjhegyen osonok ki az óvatosan félretolt ajtón, majd a folyosón a lépcsőkig. Ott fölrántom a csizmákat, belebújok a zubbonyomba s leszállok.

Nem tudom, miért. Csak azt érzem, hogy valami történik bennem, velem. Találkozóm van valakivel.

Hűs szél borzolja a hajamat, s állok a néma szürkületben. És nézem a világháború legszörnyűbb csataterepének óriás körképét.

Ott kezdődik ez a Podgoránál. Istenem, hányan haltak meg azért a dombért! Podgora... Oslavija...

Lendülő szél legyinti meg a hajam.

Mihály, Látrányi Mihály!

Igen, ő tette most vállamra láthatatlan kezét. Mihály lelke suhan hozzám ebben a hajnali szélben. A szíve ott porlad valahol lengyel földön, a bludowi berekben, de a lelke itt van most, sok-sok hőstette színhelyén, ahol annyi magyar vitéz alussza a hősök boldog álmát.

Kormos, égett szag libeg a levegőben. A régi csatatér szaga. A házak között több még a rom, mint az ép hajlék, s furcsa, hogy milyen mélységes csönd van ezen a tájon, amely két évig szakadatlan ágyúdörgéstó) morajlott.

Látrányi Mihállyal állok a görzi szürkületben. Azazhogy – csak a lelkével.

Mihállyal, a vashadnaggyal, aki olyan szegény volt, mint a templom egere; Mihállyal, akire se pénz, se vagyon nem várt odahaza; Mihállyal, akire csak egy árva falusi iskola meg egy fehér hajú kis öregasszony várakozott, s aki mégis a legtisztább hősünk lett. Soha keményebb harcost, hívebb katonát, igazabb bajtársat és becsületesebb férfit nem láttam nála.

És fordulunk – Mihály meg én – a Sabotino felé, amely úgy szökik föl az Isonzó kanyarjából Salcano felett, hogy az ember megdöbben láttára. S hihetetlennek tűnik, hogy ezen a hegyen, ott fönt a gerinc alatt, éveken át éltek, harcoltak és halódtak magyar katonák. Mögötte ott áll a másik: a Monte Santo. A Szent Hegy... Amelyen a legkisebbik bátyám lábát is szétroncsolta a gránát. És errébb a Gabriele. A Vippach völgye... a mernai kolostor, majd a Hermada kietlen sziklafennsíkja.

Már délnek mered a szemem.

Istenem! A rubbiai kastély s fölötte a magyar Golgota: a San Michele tömör szikladombja. Egykori magyar védői Haláldombnak vagy Szent Mihály-hegyének hívták, s úgy harcoltak érte, mint Mihály arkangyal az ég bástyáiért.

Csak állunk itt e néma virradatban, s ha nem érezném magam mellett Mihály erős lelkét: szepegő gyermekként merednék erre a véres és dicsőséges tájra.

Mikor is volt, hogy erre jártam? Két éve csak, de képtelenségnek tűnik. Hiszen azóta annyi minden történt a világban és velem, hogy aggastyánéletnek is sok volna.

Mernai kolostor... ott, ott a környékén voltunk egyszer tartalékban. Akkor még földi ember volt Látrányi Mihály. Meg a többiek: Kaltenecker... Sós... Dőrik... Krizsanics... Rudner... azután Bakonyi törzsőrmester, Tüske őrmester, Széll szakaszvezető, Klincsok, a sárga hajú, tornőci tót juhász, és a kis Kovács hadnagy, és Hauer főhadnagy... És Tóth, Sánta meg Tohai honvédek... És a többiek, a többiek... Úristen, ki tudná felsorolni őket?! Pokol volt akkor ez a doberdói dombsor, de nem ördögök lakóhelye, hanem arkangyalok, harcos arkangyalok legendás viaskodásának csatatere.

És ahogy állok, állok a halkan pirkadó hajnalodásban, mélyről, nagyon mélyről szakad föl belőlem a sóhaj. Nem szó, csak gondolat. Hiszen Mihályhoz beszélek, aki nem földi ember már, csak lélek, s akinek csupán a közellétét érzem. És tele van ez a néma kérdés szorongással:

– Győzünk, Mihály?

És Látrányi Mihály nyomban válaszol. Éppen olyan kimondatlan szavakkal, mint ahogy én kérdeztem. S valahogy hallom mégis a hangja csengését:

– A lélek mindig győz, pajtás! Mert nem fegyver– és emberdolog a győzelem. Lélek dolga. A léleknek kell erősnek lennie. Van úgy, hogy azt hisszük: elveszett a harc. Az ezredek meghalnak, országok eltűnhetnek, de ez még nem háborúvesztés. Ha a lélek tovább harcol, nincs fölötte ereje senkinek. És van úgy, hogy vereségekben, gyötrelmekben fegyverkezik győzelmesebbé a lélek. A lélek győz hát s a verhetetlen anyaföld. Ok megmaradnak a tűzözön után is.

Valahol Ranziano fölött pirosodni kezdett a hegyek orma.

Hajnalodott a Doberdőn.

Lehunytam a szemem, s a kocsilépcsőnek támaszkodva szívtam be a régi csatatér lélektágító szellőjét. Hősök fölött nőtt füvek s a híres doberdói árvalányhaj küldték benne üzenetüket.

– Igen, győzünk! – szakadt föl belőlem hangosan a hit. – Végezetül mégis győzünk, csak ti járjatok előttünk, Mihály!

És hirtelen peregni kezdett előttem riasztó sebességgel a harcok és szenvedések gyötrő káprázata, mint valami szörnyű, dantei vízió. És a harcban, hörgésben, halálban, romokban, világok viaskodásában ott láttam elsuhanni időnként Borikát és az anyámat, a bátyáimat, és megint harcot, és megint anyámat, és üvöltő tömegeket, és újból a testvéreimet, és lángokat, és Orlayt, és a tikkasztó napfényt, és megint anyámat, és végül Mihályt. És vele megállott a képek rohanása. A káprázat azért megmaradt, csakhogy állott. Mihályt láttam, amint ott állott a napfényben, szétvetett lábbal, erősen, kimozdíthatatlanul és mosolyogva. És ez a mosolygása maga volt az erő, s mintha a fényesség is az ő mosolygásától támadt volna.

Megtántorodtam, megmarkoltam a kocsilépcső kapaszkodó rúdját, s kinyitottam a szememet.

Mihály láthatatlan alakja tovarebbent.

Mintha megszédültem volna az imént. Ó, persze, hiszen az este annyi pálinkát öntött belénk a kis Baranyi!

Bántott, hogy Borikát is ott láttam az előbbi szörnyűséges forgásban. És hogy végül nem láttam.

Most erővel idézem magam elé az arcát. Csak akkor libben elém, amikor újból lehunyom a szemem. S nyomban rám mosolyog friss, lányos mosolyával.

A kavics csikorogni kezd.

Jadlovszky jön meg az állomásról.

– Te... már fönt vagy? – csodálkozik.

– Fönt – motyogom kábultan és bosszúsan, mert tovarebbentette Borika képét. – És te?

– Az irányításért voltam. Alig tudtam kiszedni az álmos ügyeletes kadétból. Polyák az istenadta.

– Szóval?

– Udine-Codroipo-Vittorio. A konyhák itt lefőznek, reggelit itt osztatunk, s azután: tovább.

Visszaosonok a fülkébe, s elalszom újból, mélyen, mint a gyermek.

A hajnal muzsikál álmomban, és Borika mély tüzű szeme hajlik fölém.

Hétkor fölriaszt Ender kürtje, s azután nyüzsgés, és – forró katonakávé.

Fél órával utóbb megrándul a vonat és kidöcög a napban fürdő, bájos görzi katlanból. A Sabotino, a Santo, a Gabriele és a Haláldomb elmaradnak, s egyszerre az Isonzó hídján zörgünk át.

Türkizkék a vize, és két hófehér csík a partja. A fehérre mosott mészkőhordalék.

Már a friauli síkon robogunk a nótázó vonattal.

Délben: Udine.

Barakkok, karbolszag, lótó-futó katonák nyüzsgése.

A tiszti étkező barakkjában magyar népfelkelő százados az élelmezőtiszt.

A német frontról rossz híreket tud, s a mi arcvonalunkon is egyre nyomasztóbb az ellenség fölénye. Különösen repülőkben és tüzérségben. De azért ezt mondja: győzünk.

– És a németek? – téríti vissza az első mondathoz Orlay.

– Az itteni hadseregtörzsnél úgy tudják, hogy az antantoffenzíva teret nyer. A németek feladták a Marne-vonalat, s harcolva hátrálnak. Azt mondják: megrövidítik a frontjukat az áttörhetetlen Siegfried-állásokban.

– Hm – dünnyögi Orlay. – És mi már támadni sem akarunk?

– Boroevics offenzívára tüzel, de a főparancsnokság úgy véli, fölösleges. Olaszország – hír szerint – Nagyon a végét járja. A nép megrendült a veszteségektől, s belső harcok őrlik. Novemberre olasz forradalmat jósolnak.

– No, nálunk sem idilli a helyzet hátul – mondja Orlay. – A nemzetiségek között rohamosan bódít az antantpropaganda. És hát a volt oroszországi hadifoglyok jó része fertőzött.

– Itt még szilárdak a nemzetiségi frontezredek is. A horvát ezredek meg éppen pompásan harcolnak. Az antantrepülők ugyan tízezrével szórják le a lázító röpcédulákat az antant oldalán működő délszláv komité nevében, valami doktor Trumbics aláírással, de nincs foganatja.

Az asztal végén a Gázembert ugratják a többiek, s harsogva nevet az ifjúság.

Ej, nincs itt semmi baj!

...Délután Codroipón ácsorog a szállítmány, s hatalmas ágyúdörgés jelzi a front közeledtét.

De Rimóczi pipája hetykén füstöl a gazdája kemény agyarai között.

Valaki az imént azt hallotta, hogy az amerikai hadsereg elérte már Franciaországban az egymilliót.

– Hát aztán? – vonja meg a vállát a kis Tomcsányi. – Azért mégis győzünk!

S alkonyatkor kirakodunk egy szép kis olasz városka állomásán.

Vittorio!

Szakadatlan ágyúzás morajlik felénk nyugatról.

Olyan a nyüzsgés az állomáson, mint valami hangyabolyban. Lótó-futó katonák, trénoszlopok, vágómarhacsordák, láda-, zsák– és hordóhegyek, amerre csak néz az ember. Ha nem tudnók a négyéves háború tapasztalatából, hogy minden lépésnek, mozdulatnak, minden szekérnek, anyagnak pontosan meghatározott célja és rendeltetése van, azt kellene hinnünk, valami megbomlott agyvelő rángat itt embert, jószágot s anyagot összevissza.

A pályaudvar-parancsnokságon megkapjuk a további irányítást: gyalogmenet Costa községbe, ott helységtáborba szállás.

Nézzük csak a térképet!

A gazdám szeme már rajta van. S fordul, hogy beálljon az égtájba. Északról hegyek, egyébként síkság.

– A szomszéd község – dörmögi Orlay.

És abban a pillanatban megszólal egy éles hangú síp. Nyomban utána még vagy tíz. És a városkából felsüvít egy sziréna.

– Fliegeralarm! Légiriadó! – süvít szerte a kiáltás.

Orlay a kiszállott fél zászlóalj elé szalad, valamit ordít, s fél perc alatt az állomás rakodója mellett, árnyékban hevernek a századok.

Mire körülnézünk, mozdulatlanná és zajtalanná dermedt minden. Csak a repülőfigyelők sípja sikít, egyre szélesedő körben.

Fönt, roppant magasságban, hat gép úszik északkeletnek. Körülöttük ki-kibomlik egy-egy fehér füstgomolyag, s dühös dörrenéssel szólalnak meg a közelben elhárító ágyúink.

A vezérgépről most leoldódik valami, megcsillan a hunyó nap fényében, s hullani kezd lefelé. Azután a másik gépről is. A harmadikról is. És erősödő sivítás jön lefelé a magasból.

Marhaság, hogy behúzzuk a fejünket a vállunk közé, mert úgyse használna semmit, mégis behúzzuk.

Rimóczi mellett guggolok. Az öreg csatár a hátizsákjára dűlve pipázik.

– Gyün a csomag – mondja csöndesen, a pipaszár csutorája mögül.

Bajóczky őrmester átszól hozzá, a fekvő emberek közül:

– Tán csak nem ideszól az átrec?![1]

Vagy fél kilométerre az állomástól, kint a mezőn, most földtorony szökik az égnek, szétterjed, mint a füst, s mély dörrenés csapja meg a dobhártyánkat. Valamivel arrább még egy. Majd egy harmadik.

– Téves címzés! – dünnyögi Rimóczi, a távolodó Capronik után nézve. S dévaj szeme a bakák felé vág: – No, utat a zabszemnek, komák!

– Föl! Menet, rendekre szakadozva! – recseg a kapitányunk hangja. – Irány a kijáró, azután balra az út!

A fél zászlóalj nekilódul.

Ender, Szabó meg öreg Botka futva jönnek nyergelt lovainkkal.

Azután: ügetés ki az útra, az él elé!

Átvonulunk a városkán. Nemes vonalú városháza, szép harangtorony, halk hangú férfiak, siető nők. És katonák, mindenütt katonák.

A városon túl elfordul az utunk.

Békésen cammogó fehérökör-fogatok.

– Mi ez? – ámuldozom.

Ender mögöttem léptet és megszólal:

– Gevés a ló, hadnagy úr! Vágómarhával húzatjug a trén, itt kádul.

A porfellegből most sűrű ugatás hallatszik.

Egyszerre ellibben a por, s hosszú sor apró kocsi meg taliga bontakozik ki mögötte. Kutyák húzzák őket.

– Még ez is? – hőkölök el.

A vakogó, ugató kocsisor mellett öreg magyar népfelkelők lépkednek.

Elszomorodom. Hát már itt tartunk? Oly rosszul állunk vonós jószágban, hogy már kutyákat kell befognunk?

Öreg bernáthegyi feszül a hámba egy gatyás magyar komondor mellett. A másik megrakott taliga előtt meg sovány horpaszú vizsla lohol egy rendőrkutyával.

– Úristen, hisz ez szörnyű! – fohászkodom magamban. – Így akarjuk mi megnyerni a háborút?

A bakák vidámabban nézik a dolgot:

– Ehun-e! Szerbuc, Bodri! Hát te is ideki vagy?

– Hányas menettel gyüttél, Sajó?

– Ni, a Bujtár! Hát te se maradtál untóglik?

– Mikor löszöl sarzsi te, Betyár?

És megyen az évődés, cseng a kacagása pipaszagú porban.

Azután emelkedni kezd az út, kertek, házak, falu. Kedves szelíden simul a hegyek lábához.

Costa.

Fél óra alatt födél alatt van mindenki.

Laktábor-őrségek, főőrség a helyükön, repülőfigyelők kiállítva.

Az állomástiszthez bekötjük a telefonvonalat, lövőszert osztatunk, s közben csak úgy zúg a hegyoldal a nótától. A legénységnek már háromötöde román, de az ezred magyar lelke ma is a régi. Szemre meg se tudjuk így mondani, melyik legény magyar meg melyek román. Istenem, ha mindenütt így volna!

Csöndes, ijedt családú asztalosmesternél vagyunk szálláson. Próbálunk velük beszélni, persze, nem megy.

Este a konyhájukon megyek át. Vacsoráznak. Száraz főtt bab meg egy kis csomó túró a vacsorájuk. Kenyerük nincs. Két apró gyerekük álmos-éhesen hüppög.

Ó, a szegény kis porontyok!

Orlay kiküld nekik egy fél komiszkenyeret. A szemük könnybe lábad, az asszony reszketve szeli, a gyerekek meg a két nagyobb leányka, nagyokat nyelve, a szemükkel sürgetik a kenyérszelő kést.

Behúzatom az ajtót. Nem jó az ilyet nézni. Hiszen emberek. S ők is imádkoznak a mindennapi kenyérért.

...Pislogó szakaszlámpa fényénél ülünk utóbb. Orlay a napiparancsot diktálja, s én írom.

Azután elköszönök s átballagok az asztalosműhelybe. Két kis rongyos ágy van benne.

Holla már horkol, én meg előszedem a Gyulay-táskámat: abból tábori levélpapírt. És a papíron visszamegyek a mátkámhoz.

Két nap múlva a kezében lehet. De minket vajon ugyan mikor ér el a hazai posta?

Éjfélt ver a costai torony bongó hangja, amikor elfújom a lámpát és leheverek.

A holdfény belép az ablakon s kék meseszínbe vonja a forgácsszagú kis asztalosműhelyt.

Kék, éji szín. Meseszín. A Miatyánkom összeolvad édesanyám szelíd dalával, azután csillogni kezd a Kulpa tükre, bólogatnak a platánok a Florianskán, egyre mélyebben járok már a mesében, kézen fogva lépkedek egy fehér kisleánnyal, és él, kitágul, kitárul a mese...

...Volt egyszer egy fiú meg egy leány. Semmijük se volt, csak szerették egymást. Mégis nekiindultak az Üveghegynek meg a Tűzvölgynek. És senki se biztatta őket.

Csupán egy ezüstpáncélos gyíkvitéz, aki maga is szerelmes volt, s akit ott várt a menyasszonykája, a ljubicalevél alatt...

*

Késő éjjel vonuló menetoszlop dobogására, szerelvényzörgésre, kocsinyikorgásra riadtam föl.

A két másik zászlóalj első szállítmányai érkeztek meg s oszlottak szét szállásaikra.

*

...Olyan erősen fogtam álmomban Borika kezét, hogy meg sem szakadt a mese szála.

A madárfészket nézegettük a karlováci északi sánc szélső fáján.

II

Másnap megérkezett az egész ezred. Február óta először volt együtt megint a három zászlóalj.

Kerekedett is olyan látogató hadjárat és komázás, amilyet ez a szomorú kis Costa község sohase látott!

Különösen az ezredpátert dédelgette mindenki. Vékony, magas, fiús arcú tábori papunk volt. Azt hitte volna az ember, hogy az első szél elfúja. Úgy is fogadták, esztendővel annak előtte, az ezrednél. S rövidesen mégis olyan nevet kapott, amilyennel egyetlen tábori lelkész sem dicsekedhetett az ármádiában. Méghozzá a legénység, azazhogy Rimóczi adta neki ezt a nevet. Azt, hogy: Csatapap. De még tovább is van! Ő térítette meg annak idején, rettentő istentelenségéből, Rimóczit is.

A mi páterünk maga sem tudta, hogyan kapta ezt a nevet. Tudomásul vette, hogyha róla esik szó, hát csak Csatapapként emlegetik.

Itt, Costán hallhatta először.

Mert mikor látogatóba jött át hozzánk, s ott üldögéltünk a szőlővel futtatott udvari lugas alatt, egyszer csak belépett Rimóczi, valami jelentéssel. Holla Franci, a gáztiszt átvette tőle, Rimóczi mester tisztelgett, fordult s kidübörgött az utcára.

Orlay ráhunyorított a páterra:

– No! Meg se ismered, papom?

– Kicsodát, kérlek?

– Keresztapádat. Rimóczi őrvezetőt.

A vékony arcú gyerekpap elámult.

– Keresztapám? Ez az őrvezető? De hát hogyan? Emlékezem az arcára, egyszer mintha ministrált volna nekem.

– Az, az – bólogatott a gazdám. – A glitti erdei misén. Hiszen akkor adta a nevedet. Azóta vagy Csatapap!

– De hát ezt... erről nem is tudok! – ragyogott föl a szeme a papunknak.

És ott, a costai lugas alatt, elmeséltük a Csatapapnak, hogyan is lett a múlt év őszén Csatapap.

*

Úgy volt az, hogy ezerkilencszáztizenhét őszén, hosszú tűzvonalszolgálat után, tartalékba került a zászlóalj a glitti erdőben. Október eleje volt, de a hideg már belénk csipegetett éjszakánként, úgyhogy Orlay nyomban nekihajtotta a századokat a táborépítésnek. Sikongtak a fűrészek, csattogtak a fejszék, reccsenve vágódtak hanyatt a bukovinai fenyőtörzsek. És róttuk, faragtuk, illesztgettük őket rendre, egyiket a másikra, hogy mire élesebb foga lesz a hidegnek, tető alatt pihenhessenek a tartalékok.

Akkor jött ki parancsban, hogy az új tábori pap misét mond majd a zászlóaljnak. Persze, ahhoz kápolna is kellett. Lombkápolna. De szép ám, mert Isten dicsőségére szól!

Ilyenkor mindjárt szükség volt Rimóczira. Az ezermester Rimóczira. Hát neki is gyürkőzött a Kovács-rajjal, s olyan kápolnát sikerített a glitti erdőben, hogy még! Zöld fenyőgally körítette-borította, s még a friss illata is Istent szolgálta.

Szép volt, tagadhatatlan. Lehetett is, Rimóczi keze volt rajta.

No, másnap kilencre állottak a századok. Ami díszt csak ki tudtak fejteni kopott, elvásott, görhes, szakállas magukon, azt mind kifejtették. A hetek óta szakállba vadult arcok megborotválódtak – pedig de sok vágással jár az ilyen öregerdő irtás! -, a pofák, kezek meg bakancsok tisztára sikálódtak, cafrangos, rongyos mundérok megfoltozódtak, s a csárdás, viharvert, kis katonasapkák megbokrétásodtak. Persze, a bokréta csak egy-egy kis fenyőgally volt. Fenyőerdőn, daru-krúgás idején ki találna még virágot?

Szóval: állottak a századok a kápolna előtt, és vártuk a papot. Meg is érkezett egy lőszeres szekéren.

Rimóczi az istentelen Rimóczi, persze, nyomban dörmögni kezdett a sorban:

– No, Úristen, mán csak effajta tejfölösszájú, vékonka kis embörre telik?

– Csönd legyék! – vágott arra szigorú szemmel Bajóczky őrmester.

Ám Rimóczi, akinek, százféle tehetsége miatt, különös becsülete volt a tiszturak előtt is, minélfogva mindig sokkal többet mert, mint a többiek, tovább dörmögött:

– E’ is hinterlandi[2], fogadok bele! Hajaj, szegény kis lelkiüdvösségem, de szomorú sorsra vetemödsz, ha mán effajta, gyönge kis hinterlandi papok kezire bíznak! Hogy nem röstellnek effajta szelíd kis gyerökembört frontra kűdeni. Nem értőm, sehosse értőm a királt. Öreg Ferenc Jóska nem tötte vóna.

– Ne pofázzon mán kend annyit! – mordult rá megint az őrmester. – A keservit annak a csúfolódó szájának!

A bakák summogva röhögtek, Rimóczi a bajuszát rágta.

A páter az oltár elé lépett szegényes, kopott, hadi miseruhájában, a ministráló önkéntes melléje térdelt, s mondani kezdték félhangosan:

– Introibo ad altare Dei[3]...

– Ad Deum qui laetificat, iuventutem meam[4]...

S egyszer csak: zsiuuu... bumm!

Az erdő fölött, az ötszázhúszas dombon bevágott egy orosz nehézgránát. Nem törődött vele senki.

A páter meghajolva állott az oltár előtt, vékony, fehér kezével a mellét verte, s az önkéntes riadtan kezdte a bűnbánó imát:

– Confiteor[5]...

A zászlóalj lehajtott fejjel hallgatta. A lelkekről olvadozni kezdett a háborús élet kegyetlen kérge.

S ebbe a melengető áhítatba robbant bele a második gránát.

Ez már jóval közelebb, a Glitt-patak völgyében vágódott le, dühös, sziklazúzó méreggel.

Az emberek behúzták a nyakukat. A gránát repeszdarabjai muzsikáló zengéssel repültek szerte, azután csönd lett.

A pap a Kyriébe kezdett. A lelkek tovább olvadoztak. Még az istentelen, csúf szájú, káromkodós Rimóczi is megfeledkezett fölényes ábrázatáról, s szelíd békesség ömlött el az arcán.

Az evangélium alatt még közelebb robbant a gránát. Tizenötös, nehézcsomag lehetett, s olyan nagy, fekete földgombát rúgott föl maga fölé, mint a torony. Gallyak, rögök hullottak közénk, s egyik, tányér nagyságú acéldarabja a közeli bükkfa aljához csapódott le, nagy reccsenéssel.

Az emberek fészkelődni kezdtek, Orlay redőbe vont homlokkal nyújtogatta a nyakát.

A vékony kis pap kifordult:

– Dominus vobiscum![6]

Sápadt volt, de mélységes nyugalommal fordult megint az oltár felé, hogy megbontsa a kelyhet. A ministráns megrázta a parányi csengettyűt, s a pilingelő, vékonyka hang ezüstösen szállt szerte a légben.

És ekkor, gyors egymásutánban, kezdtek felénk zuhogni a gránátok. Halk puffanással indultak messziről, erősbödő huhogással szálltak felénk, szörnyű süvöltéssel zúdultak le, és fülrepesztő dörrenéssel robbantak szét a megrendülő földben. Az első kettő még közelebb, a második kettő már a kápolna körül. Gally-, avar– és rögzápor hullott közénk.

A pap kifordult az oltártól, szelíden emelte föl a karjait, s a zászlóalj felé intett. Mutatta, hogy menjünk hátrább. De ez a mozdulata is olyan volt, mintha áldást osztott volna.

– Orate fratres![7]

S azután megint az oltárnak fordult. Az önkéntes ijedten hebegte:

– Suscipiat Dominus sacrificium... [8]

Orlay hátrarendelte a századokat, a mögöttünk húzódó szakadékba, s a part mögé lapultunk.

És akkor, onnét a vízmosásból, csodát láttunk.

Az orosz tarackok tüze dübörögni kezdett a kápolna körül.

Gránát gránát után zúgott le. Előtte, mögötte s oldalt tőle, zuhogva tombolt az ítélet. Ágak reccsentek s hullottak le kopogva, öles fák hasadoztak szerte, és a zizegve vagy mély hangú búgással repülő gránátcserepek még a vízmosásig is elszállottak.

Kiszáradt torokkal s kalapáló szívvel meredtünk a riasztó képre. Teremtő Isten! Voltak pillanatok, hogy nem is láttuk a kápolnát a fölcsapódó földtömegektől. De azután megint megpillantottuk a pátert. Vékony, palástos alakja féltően görnyedt a kehely fölé, hogy bele ne hulljon a törmelék. De tűzben, bajban, veszedelemben is: misézett rendületlenül.

Akkor már az önkéntest is elküldötte magától, s a szegény fiú falfehéren reszketett az egyik fa mögött.

Lezúghatott vagy harminc nehézgránát, mire kissé megcsendesedett a tűz, s ritkulni kezdett a gránátverés.

A páter akkor térdelt le először, Krisztus testének misztériuma előtt. És senki sem emelte meg a miseruhája szélét, és senki sem rázta meg a csengettyűt. Mert a szegény kis ministráns vacogó foggal hányta magára a keresztet a mentő bükkfa mögött.

A pap félig hátrafordította a fejét, és várt. De hogy a csengő nem szólalt meg, kezébe vette az Úr testét, hogy fölmutassa.

Csengetés nélkül, az ősi tiszteletadás nélkül.

És akkor fölpattant a vízmosás pereméről egy ember, s nekiszaladt a kápolnának, az újabb gránátsorozatnak.

Két égrepesztő dörrenés, füst, por, hulló avar, reccsenő gallyak és – csönd.

És e csöndbe békésen, ezüstösen, léleknyugtatóan csilingelt bele a vékony hangú csengettyű.

Megigézetten meredtünk előre.

Rimóczi térdelt az oltár előtt, a káromkodós, istentelen, szilaj Rimóczi, s bal kezével vigyázva emelte a páter ruhaszegélyét, jobbjával pedig szelíden rázta a csengettyűt.

Valaki megcsuklott a bakák közül, s zokogni kezdett. Öreg, deres fejű népfölkelő volt. És szipogni kezdett a többi is. Szégyenlősen, meghatottan.

És akkor már hiába jöttek a ritkuló gránátok, hiába volt a tiltó szó: először egyenként, majd tömegesen előreszivárogtak, az oltár elé sompolyogtak a bakák.

Orlay faarca rángatózott, s nem jött ki az ajkán az az acélos parancsszó, amellyel visszarendelte volna őket. Erezte, hogy most egy hatalmasabb parancsnok vezényel, néma, de mindennél erősebb vezényszóval.

Mire az égnek emelte a páter a kelyhet, már ott térdelt mögötte az egész zászlóalj, tisztestül, parancsnokostul, mindenestül, s mialatt Rimóczi csöndesen rázogatta az ezüst szavú csengettyűt, lehajtott fejjel verte a mellét hatszáz megrendült honvéd.

S mikor a mise végén, a létramagas Bajóczky őrmester elcsukló hangon rezdítette meg az éneket Boldogasszony Anyánkhoz, jöhetett volna már ezer gránát: hatszáz kitárt lélek zengte, harsogta az ég felé:

...Ne felejtkezzél meg, szegény magyarokról!

A miseruhát két helyen is átjárták a gránátszilánkok, de a páter mosolygott. Szelíden, sápadtan, a megkínzott hitvallók boldog kimerültségével.

Rimóczi vállát is megtépte egy szilánk.

Mialatt vattát tépett rá, s betapasztotta sebét a szanitéc, kezet rázott vele a páter:

– Köszönöm, öreg!

Rimóczi röstelkedve dörmögte:

– Nincs mit, jelentőm alázatosan. Muszáj vót. Meg hogy a tisztölendő úrban több virtus látszott, mint bennünk. Pedig én is vónék valaki. Meg ezök a régi, kemény hadifattyúk is, itt la! De muszáj vót azér is, mer hogy szemétre való népség lettünk vóna, ha meg nem aggyuk a tisztősséget az Úristen Őfölséginek, s elhagyjuk szükségiben, mikor eccer közénk gyün, holott ű még sohase hagyott el minket, semmiféle gránátverésbe. Pedig bizony-bizony, mink nem átalljuk lekönyörögni az egekbül még a legcsúfosabb, sáros árokba sem, a legcsúfosabb golyóhullásba sem. Hát azér mondom. Nem vót e’ semmi, csak virtus. Meg tisztösség. Vagyis hogy: böcsület dóga.

S hogy a páterrel már elindult a szekér, utánavágott, fölcsillanó szemmel, az istentelen, hetvenkedő Rimóczi:

– Nem hinterlandi e’! Virtus van benne. Nekünk való! Csatapap!

*

...Hát ezt a történetet mondottuk el ott, a costai lugas alatt, a Csatapapnak.

Hallgatta, hallgatta mosolygó lélekkel.

Utóbb mégis elborult az arca, mikor az otthoni világra térült a szó.

Erdélyi ember volt, s nemrég járt odahaza. Ott is baj van. Valami fülledtség nyomja a levegőt. A székely meg magyar öregek vihart szimatolnak. A román nép még nyugodt, de valami furcsa fény van a szemében. És a pópák meg dászkálok[9] sumákolnak minden utcasarkon. A szászok pedig hümmögnek, titkolóznak.

Nincs egyetlen nyílt szavuk se-m. A meghódított Regátból meg szakadatlanul járnak át Erdélybe, rokonlátogatásra, a frátyék.

– Ezek itt kint – mondotta a Csatapap – még hívek. – A magyar ezredekben szolgáló román legénység jó. De meddig?

...Nyugatról szakadatlanul morajlott a front.

Utóbb megjött a Gáhé, vagyis Szabó Pista, gazdászati hadnagy, Vittorióból. Jelentette, hogy minden élelemkészletünket elhozta idáig. A hadtáposok ugyan lármáznak, hogy egyetlen csapattestnek sem lehetnek külön készletei, ő azonban addig tárgyalt s húzta a dolgot, amíg a Szász-század szépen tovább nem csempészte a zászlóalj kincseit.

– Egyébként mi újság Vittorióban? – kérdezte a gazdám.

A Gáhé közelebb lépett, s halkabbra fogta a szót:

– Azt mondják a hadtestnél, hogy a németek feladták Soissont s tovább hátrálnak. Pesten meg Károlyi Mihály nyíltan kijelentette, hogy az antant oldalára kell állanunk. A németek dühöngenek, azt hajtogatják, hogy a Monarchiában minden lehetséges, mert fej és gerinc nélkül megy minden.

Sóhajtottunk, és soká nem szólt senki.

Végre feldörmögött Orlay:

– Mi, idekint, megtesszük a magunk dolgát.

Ez a mondat megkeményítette a szívünket.

De azért örültem, amikor megjött a jelentés, hogy megérkezett az igényelt sisak– és gázmaszkszállítmány.

Egyszerre akadt annyi dolgunk a Gázemberrel, hogy lóthattunk eleget.

Posta nem jött. Haj, Borikám!

A Gázember, aki délután bement volt Vittorióba, hogy biztosítsa másnapra a gázkamrát, azzal jött meg, hogy az egész hadosztály itt gyülekezik a környéken, de a testvérdandár szállítmányai csak egy-két nap múlva érkeznek meg.

– Szóval – mondotta – egyelőre még nyaralás!

Másnap átmentek a legutóbbi pótlással jött embereink a gázkamrán, a többiekkel meg Orlay gyakoroltatta az új csoportosítású támadást.

A tábori postánk még mindig nem működött, s gyötörni kezdett a vágy Borika után.

Harmadnap megint semmi.

A Piavénát heves tüzérségi tűz tombolt, s háromszor volt nálunk is légiriadó. Kilenc ellenséges repülő kóválygott fölöttünk, nagy magasságban. Hiába lőtték őket, mind elvitte az irháját.

Nyugtalanító volt, hogy a mi repülőinkből egyet se lehetett látni.

Késő este nagy sebesültszállítmányt vittek át a falun. A 31. közös hadosztály ezredeiből valók voltak. Negyvennégyesek is akadtak közöttük. Két bátyám meg az öcsém szolgált akkor ennél az ezrednél. Szorongó szívvel érdeklődtem róluk. S a híreik megnyugtattak. A százados bátyámat, hosszú harctéri szolgálata után, Kaposvárra vezényelték, a másik bátyám él, egészséges, hadnagy öcsém pedig éppen a napokban érkezett ki megint az ezredhez, a codroipói kórházból.

– Hát kórházban volt? – ámultam el.

Szakállas, láblövéses szakaszvezető válaszolt:

– Nem is teccett róla tudni? Gázmérgezése vót. Három hétig feküdt vele. De mán semmi baja.

Sóhajtottam. Az öcsém kedves, örökvidám arca jutott eszembe. Szegény kis kölyök! Tavaly úgy szökött ki a kiképzőcsoporttól az ezredéhez, s csaknem otthagyta mindjárt a fogát a waschkoutzi kavarodásban, ahol tizenhét tisztjük s vagy háromszáz emberük veszett oda két óra alatt. Most meg gázmérgezést kapott!

Éppen elég a tizenkilenc esztendejéhez.

– S most mi van odakint? – kérdeztem a sebesültszállító kocsi mellett állva.

– Most lehetős – dünnyögték a sárga arcú sebesültek. – Hanem a Montellón cefetül állottunk. Előttünk, körülöttünk tízannyi ellenség, mögöttünk a megáradt Piáve. Municijó egy-két marék, menázsi semmi. A harmadik napon mán csak bajnéttal verekedtünk. Oszt, ha itt-ott még sturmoltunk[10], hát azt is csak azén hogy elvegyük a digók meg a franciák konzerváját.

– Hát franciák is voltak? – kérdeztem.

– Most is vannak, hadnagy úr! Meg angolok is. Azok a legveszekedettebbek. De azér győzünk, mer aszongyák a foglyok, Olaszországban mán minden kampec.

Majzik küldönc toppant elém:

– Hadnagy úr, alázatosan jelentem, a százados úr hívatja!

Beszaladtam hozzá. Hosszú távmondat volt a kezében.

– Holnap: menet! – mondotta. – Kérem a századparancsnokokat!

Kitelefonáltunk értük, s tíz perc alatt ott voltak.

Nemesek, Pünkösd, Tordasy, Szász, Kern meg a rohamosoktól Asztalos.

Egyelőre csak annyit tudtunk, hogy északnyugatnak megyünk, Serravallén át, a Dolomitokba. Hm. Mégsem a Piave mellé.

– No, Fűzfa – állapította meg lefekvéskor Holla -, vége a nyaralásnak. Nyújtóztasd ki görhes tetemedet, amíg még lehet, mert holnaptól kezdve földig ér a nyelvünk, ha nekihajtanak ezeknek a marha nagy hegyeknek! Jó, hogy nem lát a menyasszonyod.

– Majd csak túlleszünk ezen is! – mondottam, s elfújtam a lámpa lángját a fenyőszagú műhelyben.

– Én már szeretnék a többin is túllenni. Az egész háborún. De addig még sok szurkolás lesz, komám.

Valahonnét felsírt Csepreghy Mufurc hegedűje. S a muzsikába beledalolt Tóth Kari szép tenorja és Józsa rekedtes hangya.

– No, ti se soká voníttok! – ásított a Gázember.

A Piave felöl megerősödött a front brummogása.

Már fájt a gondolat, mikor Borikára gondoltam.

*

...Másnap reggel kijött Pünkösd Gyurka szabadsága. Megittuk a pálinkáját, s elvitorlázott.

A századát Jadlovszky hadnagy vette át.

És délután nekiindultunk a hegyeknek.

Az út jó lett volna, de a nap úgy tűzött, hogy szinte forralta az agyunkat.

A mi zászlóaljunk ment a dandár élén. Egyórás menettávközökkel vonultak utánunk a többiek.

Orlay szótlanul lovagolt, s időnként a térképét nézegette.

Elhagytuk Serravallét, Santa Mariát, Lagót, s kietlen sziklavölgy tárult elénk, amely északon szédítő magasságba emelkedett.

Mozdulatlan vizű tó mellett vonultunk el. Olyan szomorú és komor volt ez a víz, hogy igazán ráillett a neve: Lago Morte. Holt tó.

Apró olasz község feküdt a völgy aljában. Tovena. Sápadt, sovány emberek lézengtek benne, s néztek bennünket némán, szomorú szemmel. Jobb kézről kastélyszerű épület emelkedett. A hozzá vezető utca elején néhány tisztiszolga álldogált:

– Milyen csapat van itt? – kérdeztem az egyiktói.

– Repülőszázad, jelentem alázatosan. Odafent vagyunk szálláson, a kastélyban. A repülőtér arra alább van, egy oldalvölgyben.

Orlay pihenőt adott, s kiosztatta az esti étkezést.

Mialatt pihentünk s bekaptuk a vacsorát, különös öltözetű fiatalember keveredett közénk. Repülősisak volt rajta, érmekkel telerakott, kék dragonyos főhadnagyi pilótazubbony, nadrág és ragyogó lakkcipő. A front és a bécsi korzó öltözködésének meghökkentő keveréke.

Különben vidám, fölényes fiú volt, égerlandi szudétanémet pilótafőhadnagy. A Vittorióból érkező tábori posta elé jött le a faluba.

Bosszantott bennünket a fölényessége meg a katonai öltözködés szabályainak ez a fittyet hányó semmibe vevése, amely olyan kiáltóan rítt le róla. Ám ezt a kis bosszúságot lenyelette velünk az a kedves hetykeség, amely minden szavából áradt:

– Valami baj lehet odaát – mondotta a morajló front felé intve -, hogy a kollégák még nem mutatkoztak ma.

– Milyen kollégák? – kérdezte Orlay.

– Az olasz és francia repülők. Mindennap elszállnak itt fölöttünk, s mi csurgó nyállal nézzük nagyszerű gépeiket.

– No és ti? – érdeklődött Szász. – Ti nem repültök?

A pilóta vállat vont:

– Nekünk csak parancsra szabad startolnunk. Azt mondják, úgyis megvan a légi fölényünk, hát kár a benzinért.

Elcsodálkoztunk.

– És ez, ez csakugyan így is van? – kérdezte Orlay.

A repülő elnevette magát frissen, fiúsan:

– Dehogyis van, kapitány úr! Az igazság az, hogy amazoknak vagy hatszor annyi repülőjük van, mint nekünk. És ez a fölény, szinte óráról órára, nyomasztóan nő. Két hete egy hármas rajjal fényképeznünk kellett a Piave fölött, s néhány perc alatt huszonegy Caproni meg Curtiss duruzsolt körülöttünk. Lipovszky főhadnagyot lelőtték, égő géppel ment le az olasz vonal mögött, a másik gépünk őrmestere karlövést kapott, de azok, velünk együtt, még elhozták a bőrüket. Igaz, az én karlingom is tizenegy lövést kapott, s a fényképező-masina is tönkrement, de legalább a fényképészem meg én ép irhával úsztuk meg a dolgot.

– És a főhadnagy? – kérdezte Tordasy.

A pilóta sóhajtott. S elgondolkozva tette hozzá:

– Harmadnap egy angol raj repült el fölöttünk, s ledobott a repülőterünkön egy ejtőernyős csomagot. Szegény Lipovszky meg a kadétja bukósisakja volt benne, babérfüzérrel megkoszorúzva

És a fiúk órája, amulettje, pénztárcája. Meg egy néhány soros angol levél, amelyben kegyelettel emlékeznek hősi halálukra.

Hallgattunk.

Fél perc múlva fölvidult a pilóta.

Azt kérdezte, nem tudjuk-e véletlenül azt az új bécsi keringőt, amely így kezdődik: „Träume schön, du allerliebste...” [11]

És fütyülni kezdte.

Persze, nem tudtuk.

Sajnálkozott rajta, hogy nem tudja megszerezni. A muzsikáját tudja, egész nap ezt nyeggetik odafent a zongorájukon, de a szövegből csak két sort énekelnek.

Éppen a búcsúzáshoz fogott, amikor dörögni kezdtek a légvédelmi ütegek a közelben, s éles sípok hasítottak a levegőbe.

– Fliegeralarm! Fliegeralarm![12] – kiáltoztak szerte.

Orlay a házfalak mellé ugrasztotta a zászlóaljat.

Kilenc gép zúgott el fölöttünk nagy magasságban, a srapnelfelhőkkel kipettyezett égen.

– Ohó, röpcéduláznak! – dörmögte a pilóta. – Csupa angol gép.

S valóban: percek alatt ezernyi, villogó apró pont libegett alá a tovatűnő gépek mögött.

– No, most várhatunk egy fél órát, mire leérnek a lapjaik – mondotta a repülő. – S micsoda gépeik vannak, a fene egye meg!

– Miért? – kérdezte Szász. – A mieink milyenek?

– A mieink? – húzta fel a szemöldökét vidáman a fiú. – Ezekhez képest? Konfliskocsik. Rozoga tyúkketrecek. A levicói repülőszázad egyik vadásza július elegyén lelőtt egy angolt. A dzsentlmén épkézláb ért földet. Persze megvendégelték. S mikor hátraszállították, meglátta egyik gépünket. Összecsapta a kezét, s felkiáltott: „Uraim! És önök ezeken repülnek? Mi több: harcolnak? Hihetetlen! Mától kezdve az eddiginél százszor nagyobb tisztelettel gondolok az osztrák-magyar repülőkre. Bámulom önöket, mint sportembereket, s nem találok szavakat, amelyekkel jellemezzem önöket, mint – katonákat!”

– És... és a hadvezetőségünk mit szól ehhez? – kérdeztük.

A pilóta elnevette magát s megvonta a vállát:

– Mit? Megállapította, hogy megvan a repülőfölényünk, ergo: csak parancsra szabad startolnunk. De hát: csakugyan nem tudjátok azt a keringőt? Sajnálom.

Elbúcsúzott, tovasétált.

Rimóczi őrvezető kiskutyája ott lődörgött a zászlóalj körül. Mert Rimóczi, persze, azt is elhozta Karlovácról. Kinevezték századkutyának, s a fürge eb meglepő gyorsasággal vedlett át hadikutyává.

A pilóta megsimogatta, s pattogtatott neki az utjaival.

Azután visszaszólt nevetve:

– Vigyázni kell rá, nehogy ezek a szegény, éhes olaszok nyársonsültet süssenek belőle!

És továbbment, két öklével a zsebében, ajkán füttyszóval. A bécsi keringőt fújta.

Orlay menetet vezényelt, s nekiindultunk a homályba vesző hegyi útnak.

– Különös szerzet a repülő! – dünnyögte a gazdám. – Fütyülnek a katonai szabályokra. Az ember szeretné lehordani őket. De mihelyt meggondolja a sorsukat, megbocsátja még ezt a hányavetiségüket is.

Emelkedett, egyre emelkedett az út. Messze mögöttünk és mélyen alattunk volt már a Lago Morte és Tovena.

Akkor értek le közénk az első röpcédulák.

Orlay hátraszólt, hogy az altisztek szedjék össze őket, tépjék darabokra, és szórják le az út menti sziklalejtőre.

Az egyik lapot előrehozatta, és a szeme elé emelte:

– Mi a szösz? Magyar nyelvű!

Elolvasta s átnyújtotta hozzám, a nyeregből.

– Holnap jelentjük. S ezt az egyet csatoljuk a jelentéshez.

Gondolataiba mélyedve lovagolt tovább, én meg olvasni kezdtem a szórólapot a nyeregben.

Elég jó magyarsággal megfogalmazott és nyomtatott szöveg volt. Így szólt:

MAGYAR KATONÁK!

Mi nem mondjuk nektek többet, hogy szökjetek át hozzánk.

Háromévi háború után nyíltan elismerjük, hogy hősiesen és véres áldozatok árán, mindig magasra tartottátok a katonai becsületérzést.

De hogy lehetséges az, hogy ti, akik intelligens fajnak vagytok a fiai, még nem értettétek meg, hogy csak eszközei vagytok a germanizmusnak?

Hogyan lehetséges az, hogy ti még sohase kérdeztétek magatoktól: miért van az egész világ Ausztria és Németország ellen?

Magyarok!

Az a hely, ahol ti vagytok, nem a ti helyetek!

Mi ellenetek nem akarunk semmit, csak Ausztria ellen, amely a ti ellenségetek is, amely titeket küld a legveszélyesebb helyre, a ti búzátokat rabolja.

Ez a mi közös ellenségünk!

A háború csak úgy fog végződni, ha mind a négyek felszabadulnak, és ti is, mint a többiek, szabadon akartok élni és nem rabságban. Ha urak akartok lenni saját hazátokban.

Kezdjétek el önállósítani magatokat a németektől!

– Hm. Különös! – dörmögtem, mialatt becsúsztattam a röplapot a nyergen függő Gyulay-táskámba.

– Megmondom, mi az, ami gondolkodóba ejtett most, fiú! – szólalt meg Orlay. – Pedig semmi közöm a gondolatolvasáshoz.

Fölfigyeltem.

A századosom pedig folytatta:

– Tudom, nem az lepett meg, hogy ezek, odaát, milyen jól tudják, mi van a magyar lélekben. A négyszázéves gyanakvás és bizalmatlanság az osztrák sógorral szemben.

– Erre nem is gondoltam – feleltem meglepetten. – Persze, ez olyan természetes, hogy azt hiszi az ember: az egész világ tud róla.

– Ördögöt tud! Csak most tapogatták ki a párizsi vagy londoni ravaszok. Akkor tán az se tűnt föl neked, milyen pontosan tudják, hol kell a gazdálkodó gondolkozású magyar ember másik érzékeny pontját keresni.

– Nem, nem – csodálkoztam.

– Hát a búzaügy. A mi magyarunk még álmából is fölfigyel, ha búzáról, termésről, földről, jószágról hall.

Egyre nagyobb ámulattal néztem a gazdám arcát. Csakugyan nem gondoltam erre sem.

– De hiszen ezek pokolian körmönfontak – dadogtam.

– Azok hát! Én nem is ezen csodálkozom – folytatta Orlay. – Még csak azon sem, hogy odaát pontosan tudják a nálunk néhány héttel ezelőtt lefolyt gabonaharácsolásokat, és hogy az Alföldön ezt osztrák meg cseh ezredek végezték. Mert, olvastad, azt mondja a röpcédula, hogy Ausztria a ti búzátokat rabolja. Hanem az döbbent meg, hogy rólunk, a negyvenedik honvédhadosztályról tudnak mindent!

– Hogy-hogy, kapitány úr?

– Hát nem látod? Az irányításunkat magunk se tudtuk. Asslingig azt hittük, hogy az Alpokba kerülünk. Ott hirtelen irányt változtatott a rendelkezés, és Görzön át mégis a Piave felé, a síkságra lódítottak bennünket, s azt hiszem, a többi szállítmányok jó részét is.

– És... és most mégis a tiroli frontra vonulunk.

– Úgy van! De mi ezt még tegnap se sejtettük: Néhány órával ezelőtt indítottak útba. És most pontosan a menetvonalunkra szórják a hangsúlyosan magyarokhoz szóló röpcéduláikat. Tehát ők már napokkal ezelőtt tudták, hogy ez a magyar hadosztály ide érkezik, s ezen az úton vonul majd a hegyi frontra.

– Boszorkányaik vannak! – hüledeztem.

– Fenét! Boszorkányok nincsenek. De vannak fürgén dolgozó árulók. A főparancsnokság dédelgetett cseh vezérkari tisztjei. S az antant így első kézből kapja a híreket. A mi érkezésünket s irányításunkat napokkal ezelőtt kellett tudniok odaát. Különben nem tudták volna megfogalmazni, kinyomatni, a repülőkhöz juttatni, s már a hadosztály étzászlóalja előtt az útvonalra szórni a lapjukat. S emlékszel a horvátországi repülőügyre? Az állítólagos hadikölcsön-propaganda repülőire? Jó előre figyelmeztettek rá, hogy a jelzett napon véletlenül sem szabad repülőkre lőnünk, mert azok a saját gépeink lesznek. S végül kitűnt, hogy saját gépet egyet sem láttunk, ellenben ellenséges repülők zavartalanul szórhatták le a horvátokat lázító, propagandalapjaikat. Ez a két dolog egy gyökéren fakadt.

– De hisz ez szörnyű! – borzadtam el. – És ezt mások nem látják?

Orlay vállat vont.

Megriasztott egy didergő gondolat. A magyar sors átvillanó, komor víziója. Az, hogy milyen árván és egyedül viaskodunk itt, Európában. Beleszorítva idegen népek, idegen hadak közé. Velük, értük sodródunk tragikus háborúkba, pedig senkit se gyűlölünk, senkitől hódítani nem akarunk. Elöl: ellenség, hátul: árulók. S amikor már roskadozni kezd minden, elszelelnek, köddé válnak azok, akikhez odaláncol a sorsunk, s végül csak magunk verekszünk kietlen-magányosan, valami megmagyarázhatatlan, komor és végzetes, örök parancsra. És ez így van időtlen idők óta. A régi kuruc dal keserves rigmusa szerint: „Két pogány közt – egy hazáért.” Ki kérdi, ki bánja? Ki látja, s ki szánja? Senki. S mi az értelme? Csak az Isten tudja. Így van, s úgy látszik, így kell lennie. Sohase volt másként. S már magunk se törjük rajta a fejünket. Csak markoljuk az öreg kardot, amely talán nem is különálló valami, hanem hozzánk nőtt, letehetetlen testrészünk, és: vágunk, sújtunk vele keserűen. Nem hódításból, nem gyűlöletből, nem győzelemért, csak: muszájból. A puszta életért. Talán nem is ellenséggel viaskodunk, hanem a sorssal vagdalkozunk. Sorsnak kell lennie, mert eleink egyetlen nemzedéke sem tért ki e harc elől. Mi sem tehetünk másként. Vállalnunk kell.

Orlay faarccal lovagol neki a rémületes hegynek, s egyszerre megszólal, hosszú hallgatás után, mintha az én gyötrődésem utolsó mondatát mondaná ki:

– Mi azért verekedni fogunk!

Csak a sóhajommal válaszolok. Igen: mi azért verekedni fogunk. Utolsónak, magunkra hagyottan is. Nem értem ezt az örök vérhullatást, csak fölremegő sejtelemmel érzem a bennünk levő irgalmatlan törvényt. Sors, ítélet, apokaliptikus törvény. Meg nem másíthatjuk, hát verekedni fogunk.

Csak ne volna ez olyan lélekrázóan szomorú! Hogy ez a hű és jó nép, a föld, a kalász és a békés napfény szerelmese így, ebben a keserves, történelmi sodrásban vergődik, tehetetlenül, kiszolgáltatottan. Vétke nincs, vágya is csak egy: az élet. S mégis: mások, sokszor hitványabbak, üresebbek, prédaszomjasak s gyávábbak élik az élet javát.

A lovam megbotlott, mert nem tartottam szárban. Ez visszahúzott a töprengésből a valóságba.

Az út még meredekebbre fordult. Most már zegzugosan hajlott jobbra-balra. Megnéztem a térképet. Tovena 236 méteren volt, s nekünk föl kell mennünk az előttünk fölnyúló sziklaóriás, az 1290 méteres Monte Cimone kúpjára.

Fönt, a kúpra, még bíborszint vetett a régen alászállott nap, de itt, a völgyben, már sűrűsödött a homály.

Egy fordulónál végigláttunk a vonuló zászlóaljon. Az öt, lovas századparancsnokon s a mögöttük hullámzó századokon.

Hanem a végen haladó vonat egyre inkább lemaradt. Pedig hol volt még az az igazi meredektől?

Orlay rövid pihenőt adott a századoknak, s előrehajtotta a vonatot. Azután azt is megállíttatta. A habos, ziháló igáslovak, remegő lábbal s fújtató horpasszal feküdtek bele a hámba, s csak akkor ernyesztették meg az izmaikat, amikor a vonatlegénység kerekek alá tett kövekkel támasztotta meg a kocsikat.

Elnéztem ezeket a magyar földön sorozott szegény lovakat, magyar szekereket. Velünk együtt nyűtte őket a háború. A hideg vérű, nagy csontú osztrák lovak s a régi nagy kerekű, osztrák agy tervezte hadijárművek mind megbuktak, csődöt mondottak a háború anyag– és életőrlő sodrában. Csak ezek: az inas, vékony lábú, gödrös horpaszú lovak és a könnyű, zörgő, lőcsös szekerek állják csoda módra ezt az iszonyatos erőfeszítést, nyúzó, koptató hajszát. Ezek fölhágtak a Dinári-hegységre, a Kárpátok gerinceire, végigcammogták Galícia sarát, ezek kocogtak hűségesen Volhínia homokjában s erdeiben, s most itt kapaszkodnak a Dolomitok sziklaútján. Minden kidől, összeroskad, szétmállik, ezek helytállanak. Akárcsak gazdáik: a magyarság. Milyen különös! Hogy a mi lovunk, a mi szekerünk marad végezetül az egyetlen használható jószág és szállítókészség. Ez se véletlen. A kard népe tenyésztette, eszkábálta őket. Jószágnak, szekérnek egy volt a sorsa a nép sorsával. A kard népe nevelte ilyennek a lovát, rótta össze ilyennek a szekerét. Igénytelennek, könnyű járásúnak, egyszerűnek, szívósnak, nomádnak.

Sóhajtottam. Sose gondoltam ezekre, s most döbbentem rá, hogyan összevág minden ebben a komor gondolatsorban: magunk vagyunk, kard népe vagyunk, s örök harc világtörvényét hordozzuk magunkban.

Megsimogattam egy csapzott keselyt meg egy fényesre kopott lőcsfejet.

Szabó Pista, a kis kövér Gáhé jelentette, hogy indulhatunk, s Orlay elindította a menetet.

A lovak beledűltek a hámba, a kocsik megnyikkantak, a századok vánszorogni kezdtek.

A völgyet záró két sziklafal egyre szűkebbre zárult, hogy följebb, éles szögben összefutva, föltolják maguk fölé a kúpot: a Monte Cimonét.

Sötétedett.

Az útnak már szerpentinekben sem volt helye az összezáruló sziklafalak között. Pedig még hat csíkját láttuk az útnak. Hat szerpentint. De a fordulóikat nem láttuk.

Mögöttünk egyre nagyobb lett a csönd, előttünk mind hangosabb a zaj. A századokban már senki se szólt, csak ment, előredűlve, kidagadó nyakerekkel, a fegyver és szerelvény súlya alatt.

Elöl pedig egyre sűrűbb lett az ostorpattogás, lónógatás. A hajtó honvédek gyalogolva, a kocsi mellől hajtották a lovaikat, s a vonatfedezet minden embere tolta a kocsikat.

A kis kövér Gáhé hol itt, hol ott feszült neki maga is egy-egy kocsi hátuljának.

Mégis, egyre nehezebben vánszorogtunk előre.

Szinte egyszerre szállottunk nyeregből a gazdámmal, hogy gyalogszerrel menjünk tovább.

Orlay egyre több rajt húzott előre a századoktól, a csigalassúsággal följebb vergődő kocsik tolására, s ahány küllő csak volt, annyi kéz kapaszkodott bele.

Volt úgy, hogy még mi, az egész zászlóaljtörzs, is nekifeszültünk az utolsó kocsinak. Én is. A gazdám is. És csurgott rólunk a veríték, s marta az arcunkat, ahogy sárrá vegyült képünkön a porral.

– De jó, hogy nem látsz, Borikám! – villant át agyamon a gondolat.

A szerpentin már alig volt harminc méter. S a vége valami odúba vagy alagútba torkollott. Mi ez?

Akkor láttam, hogy a fölöttünk vonuló szerpentineken szakaszlámpákkal világítják meg az emberek az utat.

S előttünk az az odú sem odú. Hanem félkörbe forduló alagút. A két sziklaváll között már nem volt helye a szerpentinek fordulójának, hát belefúrt az olasz a sziklába, abban fordult az út, s úgy jutott ki megint húsz-huszonöt méteres egyenesre. A túlsó oldalon megint így fordult. Tizenkét ilyen, alagútban forduló kanyarulata volt ennek a szédítő útnak odafent.

Tompán csattogott bennük a szó meg az ostor, s a szegény lovak rémült dobogással húzták nyúzó terhüket a szakaszlámpák rőt fényében.

Végre, mikor már azt hittem, sose lesz vége ennek a pokolbeli útnak, az utolsó alagút után hűs szellő csapott meg északról, s szelíd lejtésbe enyhült a táj.

– Fönt vagyunk! – lihegte Orlay. – S most nyomban valami apró falucskának kell jönnie. Ha jól emlékszem a térképről: San Antonio.

És előrekiáltotta Gáhénak:

– A vonat előrehajt a községen túlra, s azután: állj, pihenő!

Fújva állottak mögöttünk a lovaink. Eddig hűségesen, lógó fejjel kocogtak utánunk. Most, amíg fölzárkóztak a századok, megveregettük nyirkos nyakukat, s fölkapaszkodtunk a nyeregbe.

– Több, mint ezer métert másztunk föl Tovenától – mondotta Orlay, a lovát elindítva.

Magasan, roppant magasan csillagok ragyogtak, s messze, balról, láthatatlan mélységekből és magasságokból erősen morajlott és fortyogott a front. Időnként föl-fölremegett valami gyönge derengés nyugaton, sötét és ismeretlen hegyhátak fölött.

– Rakétáznak odaki! – állapította meg a zászlóaljtörzs első tappárjában lépegető Majzik Gergely.

– No, nem éppen szüreti mulatság! – dörmögte rá Járdy koma.

– Annem – hagyta rá Gergely -, de azír szép, hogy akkora parádéval vár a digó. Az előbb lakadalmi hívólevelet hajigált közénk a röpülőjével, most meg mán elejbénk világít!

– Holla hadnagy úr aszonta – folytatta Járdy -, hogy azok a röpülők ángliusok vótak.

– Lőhet – dörmögte Majzik. – Akkor maj’ azoknak is az ülepire verünk.

A vonat hosszú szekérsora már állott. Az izzadtságtól párálló lovak roggyant lábakkal ereszkedtek meg hámjaikban.

A zászlóalj eldobogott mellettük a sötétbe borult falucska utcáján, s megint eléjük került. Akkor azután pihenőt rendelt Orlay százados.

A bakák hanyatt vágták magukat, s a hátizsákjukra dűlve megkezdődött az örök találgatás.

– No, komák – szólalt meg a kilencedik század első rajából valaki -, merre esik Kiskörű?

– Hát, amerre Jászbiríny! – dörmögte egy másik a pipája mögül. – Ahun-e! A Kaszás csillagtul éppen hátraarcra esik az a fényes képű csillag. Az alatt vélőm Jászbirínyt.

– No, akkor attul még ekkicsit balra, az alatt a páros csillag alatt, lőhet Kiskörű.

Most megismertem a kis Köteles Jóska hangját a zászlóalj telefonjárőrből:

– Azír jó, hogy a magyar csillagok elkésérik az embört még Taljánországba is!

A vén, kajla bajuszú Horváth Vendel nem hagyta szó nélkül. Summogó mosollyal dörmögte:

– Hát nékik is front a front. Oszt, ha a magyar csatába mén, hát a csillaggyai is véle marsolnak. Mer az úgy van, hogy van ám mennybéli sorozás is!

– No mán azt mégsem hiszöm! – nevetett Köteles.

– Pejg elhihetőd – erősítette az öreg Horváth. – Csakhogy a csillagsorozáson még nem kerűt sor az ollan hitvánka, pendelyes kilencvennyócbéliekre, mint te vagy! Ott még csak a nyócvannyócbéli legényekné tartanak.

– Kend ott is csak népfölkelőnek számítana, Vendel bácsi! – kuncogott a legény. – Merhogy, úgy vélőm, a kend legénygatyája se fiatalabb, mint a Kaszás csillagé!

– Törüld meg az órod, taknyos! – morgott bosszúsan Horváth.

A bakák röhögtek, pipáztak s hortyogtak. Mert jócskán akadtak olyanok, akik nyomban elaludtak az ilyen éhjeli menetek pihenőin.

Éjfél lehetett, amikor Orlay elindította a zászlóaljat.

Most már lefelé lejtett az út. Szakadatlanul lefelé.

A csillagok elé felhők vonultak.

Sűrű sötétségben baktattak mögöttünk a fáradt századok. Az utat már magunk se láttuk, csak a lovaink ösztöne lépegetett rajta tévedhetetlenül.

Behunytam a szemem, és Borikához szállott vissza a gondolatom. És jól esett tudnom, hogy alszik, s bizonyára mosolyog álmában. Hogyne mosolyogna, hiszen az esküvőnkről álmodik. Persze, akkor már béke lesz, és a karlováci barátok templomában ég majd minden gyertya és csillár. És hosszú, piros szőnyeg fut majd a kaputól a főoltárig. Azon megyünk végig, miközben búg az orgona, és a Zora-kórus zeng majd gyönyörűségesen. Ugyan ki vezényli akkor majd a kórust? Hiszen Jelen tatica ott áll majd, meghatott arccal, mellettünk, a muzsika lánya pedig maga esküszik.

Nem marad más hátra, minthogy Abt Leó, a hűséges drug[13] álljon az énekkar elé. – De hogy mondom majd horvátul az esküt? Sose tudom én ezt megtanulni!

Valahogy persze azért mégis lesz, és utána feleségemnek mondhatom azt a szép, karcsú, fehér kis teremtést: Jelen Borikát.

Nem is tudom, hogyan bírom ki majd azt a lélekrepesztő boldogságot!

...Az ég megzendült, és mély hangú mennydörgés morajlott végig fölöttünk.

Kinyitottam a szemem.

Sötét volt, és kövér esőcseppek hullottak ránk.