Fordította: Sóvágó Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Conn Iggulden: Protector (Penguin Random House UK, 2021)

Copyright © Conn Iggulden, 2021

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztette: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Markwarth Ágnes

ISBN 978-963-566-772-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Andrea MacEachen nővérnek és Mauraid Moran nővérnek, vezetőimnek a pusztaságban

ÓGÖRÖG SZAVAK ÉS KIFEJEZÉSEK JELENTÉSE

Katonai szakszavak

arkhón: vezér, vezető

episztatész: az athéni népgyűlés elnöke

hoplita: nehézfegyverzetű gyalogos katona

keleusztész: a három evezősoros hadihajó tisztje

lokhagosz: a századoséval egyenlő rang

phalanx: a nehézfegyverzetű gyalogság egysége

polemarkhosz: háborús vezető, katonai parancsnok

sztratégosz: tábornok, parancsnok

trierarkhosz: a három evezősoros triérész parancsnoka

Helyek és helységek

Agora: nyitott terület, piac

Areioszpagosz: Arész Sziklája. Bíróságnak használt athéni domb

Plataiai: boiótiai görög város

Pnüx: domb. Jelentése: „zsúfolt”. Az Areioszpagosz üléseinek helye

Szalamisz: sziget Athén előtt

Thermopülai: szárazföldi szoros, Leónidasz király utolsó csatájának helyszíne

Szereplők

Agariszté: Xanthipposz felesége

Ariphrón: Xanthipposz és Agariszté első fia

Ariszteidész: hadvezér, Kr. e. 489-ben arkhón

Elena (Helené): Xanthipposz és Agariszté lánya

Epikleosz: Xanthipposz barátja

Kimón: Miltiadész fia

Kleiszthenész: athéni törvényhozó

Leótükhidasz: spártai király

Periklész: Xanthipposz és Agariszté fia

Themisztoklész: Kr. e. 493-ban arkhón

Tiszamenosz: jövendőmondó

Xanthipposz: hadvezér, Agariszté férje

Xerxész: Perzsia királya

Egyéb

agogé: spártai oktatási rendszer

bulé: az antik görög városállamok tanácsa

buleutérion: a városállamok tanácsának gyülekezőhelye

daimón: az isteni hatalom megszemélyesítője

démosz: kisebb görög közigazgatási egység

ekklészia: a minden szabad polgárból álló népgyűlés

ephoroszok: Spárta főhivatalnokai

hazarabam: ezred az óperzsa hadseregben

küriosz: úr, parancsoló

osztrakiszmosz: cserépszavazás

peitharkhia: a feltétlen engedelmesség törvénye

perioikosz: Spárta szabad, de politikai jogokkal nem bíró lakosa

szatrapa: az ókori Perzsa Birodalom tartományainak helytartója

sztadion: ókori görög hosszmérték (157–209 méter)

Az athéni tíz törzs

Erekhteisz

Aigeisz

Pandionisz

Leóntisz

Akamantisz

Oineisz

Kekropisz

Hippothontisz

Aiantisz

Antiokhisz

ELSŐ RÉSZ

„Nincs szerződés az oroszlán s emberi faj közt,
és sosem ért egyet lelkében a farkas, a bárány.”{1}

HOMÉROSZ: ÍLIÁSZ

1

Perzsia királya egyenesen belelátott Athén szívébe.

Tarkóját perzselte a nap, de szerencsére szellő fújdogált, meleg és szelíd, amely egy édes illatot hozott magával – a rothadás és a tenger illatát. Xerxész behunyta a szemét, nagyot lélegzett. Nyugodt volt és elégedett. A nagy piac, a templomok, a lakónegyedek, a műhelyek, a kocsmák mind kihaltak. Ez valahogy mégis olyan meghitt volt. Úgy érezte, mintha egy asszony öltözőasztalánál ülve sorra kihúzogatná az apró fiókokat, ismerkedve a nő titkaival.

Itt csak az ő katonái voltak. Tűvé tették Athént, átkutattak minden raktárt, üzletet és üres lakóházat. A falak között nem maradt más görög a fél tucat agyalágyult vénségen kívül, akiket a családjuk hagyott itt. Fogatlanok és vakok voltak, akik hitetlenkedve, félősen heherésztek a perzsa katonák különös beszédére. Xerxésznek nem volt szüksége rájuk. Gyorsan megölték őket, mint a kóbor kutyákat, ami akár irgalomnak is tekinthető.

Mardoniosz tábornok, elmerülve saját gondolataiban, három lépés távolságból követte a Nagykirályt. Neki és Xerxésznek is különös módon ismerős volt a város, amelybe bevonultak. Hirtelen valósággá lettek a régi jelentések százaiból hallott személy- és helynevek. Ilyen volt a tőlük balra magasodó Akropolisz mészkőszirtje, a város őrszeme, vagy talán az Areioszpagosz fakó sziklája, ahol évszázadok óta ülésezett az athéni nemesek tanácsa.

Xerxész látta elöl a Pnüx dombot a kihegyesedő koronájú fáival és az oldalába vágott, fehér lépcsővel. Békeidőkben ott tanácskozott és vitatkozott a híres népgyűlés, nem ismerve el maga fölött se királyt, se türannoszt. Xerxész szívesen megnézte volna ezeket az embereket, akik olyan komolyan vették a törvényeiket. Ám ott csak a szél járt a mai napon. Athéné városának népe leözönlött a kikötőbe, hogy hajókkal vitesse át magát a mély vízen. Gyáván elfutottak a perzsák elől!

Xerxész olyan utcákban járt, ahol nyitva hagyták az ajtókat, és visszhangzott minden lépés. A tetőn melegedő néhány macskán kívül nem látott élőt, leszámítva a Halhatatlanjait, akik olyan feszesen álltak ott hosszú, tűzött, betétes kabátjukban és fényesre olajozott, gyűrűs szakállukkal, mintha szobrok lennének maguk is. A Nagykirály szerette őket, ahogy az apja is a maga idejében, mint a kedvenc gyermekeit vagy a vadászkutyáit. Uralkodásának pajzsa és ékessége voltak, akiknek létszámát a felére apasztották a vörös köpenyes mészárosok Thermopülainál. A Halhatatlanok máig nem heverték ki azt a csapást, noha végül megtisztították a szorost. Xerxész megtartotta testőreinek a Halhatatlanokat, kitüntette őket áldásával. Azok ötezren, akik megmaradtak, túlélők voltak, sebzettek és viharvertek, ám erősebbek is, amióta levágták a spártaiakat az utolsó szálig. A Halhatatlanok nem törtek meg abban a szorosban. De akkor is, ők verhetetlennek tudták magukat, akiknek nincsen párjuk széles e világon. A Nagykirály látta megrendülésüket, hitetlenkedésüket. A spártaiaktól tehetetlennek érezték magukat.

Xerxész még azt is fontolgatta, hogy pihenni küldi a hadosztályt, kivonja őket a frontról. A parancsnokuk, egy tagbaszakadt óriás, akit Hüdarnésznek hívtak, az arcát a porba nyomva könyörgött a Halhatatlanokért, erősködött, hogy a Halhatatlanoknak dolgozniuk kell, hogy elgennyednek, mint a félrekezelt seb, ha túl sok idejük marad a gondolkodásra. Xerxész egyetértett. A megbecsülés nem jár magától, azt ki kell érdemelni áldozattal és kemény munkával.

Egy utca végén, ahol a fazekaskorongok gazdátlanul álltak, változott a látvány: a levegő fényesebb és szellősebb lett, mint a környező utakon. Xerxész megérkezett a híres Agorára, a piactérre. Itt állt a tíz törzs szobra a felolvasható jóstáblákkal. Xerxész nem közelített hozzájuk, de úgy képzelte, hogy legalább néhány tábla figyelmeztetett az ő közeledésére, és ettől jóleső büszkeség töltötte el.

Héja vijjogott. Xerxész föltekintett a madárra, amelynek a kiáltása tökéletes tisztasággal hallatszott a szélcsendben. A madár széles köröket írt le a város fölött. Xerxész látta, ahogy zsákmányt keresve forgatja a fejét. Békés napokon senkinek sem tűnt volna fel, mert a hangja beleveszett volna a piaci lármába. Ám a Nagykirály úgy érezte, mintha egy hegytetőn ülne most, ahol leállt minden munka. A háború csodája, elmélkedett Xerxész, olyasmi, amit közönséges férfiak és asszonyok sosem ismerhetnek.

– Megesküdtem, hogy állok én még itt, Mardoniosz – mormolta. A tábornok csak bólintott, megérezve, hogy a királynak nincsen szüksége válaszra. – Megmondtam az apámnak, hogy betetőzöm a művét, elhozom ide, erre a helyre a hadat. Megesküdtem, hogy megbüntetem őket, amiért semmibe vették követeinket, amiért nem voltak hajlandók földet és vizet küldeni. Apám tucatnyi alkalommal ajándékozta meg őket, amikor térdet hajthattak volna, és ők mindegyiket elutasították. Ezt választották, nem minket. De akkor is, itt állni… – Egyszerű örömmel csóválta a fejét. Mardoniosz ugyancsak mosolyogva lépkedett utána. Valóban, egy ilyen napon semmi sem lehetetlen.

Magasan az utcák felett mindenütt az Akropoliszba ütközött a tekintet. Xerxész templomokat látott, köztük felállványozottakat is, félbehagyott oszlopokkal. Mind a görög istenek tiszteletére készült. Kémei leírtak mindent, még azokat az emlékműveket is, amelyek a tíz évvel ezelőtti csatát dicsőítették Marathónnál. A görögöknek az a győzelme a perzsák fölött nagyon fájt Xerxész apjának. Megtörte a szellemét, talán az okozta még a betegséget is, amely elszakította a világtól Dareioszt, felényire aszalta a súlyát, és megfosztotta minden erejétől. Xerxészt elfogta a düh, ha erre gondolt. Le fogja dönteni azokat a köveket!

Aztán megtorpant, mert mozgást vett észre fönt, a hatalmas sziklán.

– Odafent… vannak még, tábornok?

Mardoniosz leárnyékolta a szemét.

– Pár tucatnyian, felség. Csak néhány pap, amennyire megállapíthatom. Kifüstöljük őket.

Nem mondta meg a királynak, hogy a girhes öregemberek az Akropoliszon eltorlaszolták a csúcsra vezető főutat. Föl is szerelkeztek ócska fegyverekkel és vértekkel, amelyeket vélhetőleg templomfalakról szedtek le. Nem jelentettek komolyabb fenyegetést egy bögölynél, de nem költöztették ki őket arra az időre, amelyet a türelmetlen ifjú király a bevonulásra kiszemelt. Mardoniosz szerette volna kiugrasztani urát komor töprengéséből.

A király hirtelen fölnézett az Areioszpagoszra, amely száz lépésre sem volt tőlük. Tábornokának egy szót se szólva odafutott, ahol az utca találkozott a sziklafallal, és fiatalos energiával fölszaladt a lépcsőn. Még akkor sem lihegett, amikor fölért az óriási, lapos tetőre.

Itt álltak sok száz éven át az athéni nemesek. A király felhágott a legmagasabb pontra, onnan nézte az előtte tornyosuló Akropoliszt, amelynek a tövében még az Areioszpagosz is eltörpült.

Mardoniosz erős ember volt, megedzette a hónapokig tartó menetelés, így ő sem zihált, mikor utolérte urát. Xerxész bólintott neki. Fölvidította, hogy oda megy, ahova akar, olyan helyekre, amelyeket ellenségei szentnek tartanak.

Mardoniosz a szemét összehúzva nézte a mozgolódást az Akropoliszon. Itt nem volt ok az aggodalomra.

– Felség, odaküldtem egy egész hazarabamot, hogy másszák meg hátulról a nagy sziklát. A lépcső lábánál íjászok vannak, hogy megzavarják a görögöket. Látod őket? A többiek, amint fölértek a csúcsra, lerohanják a védőket.

– Aztán pedig példát statuálnak velük – fejezte be Xerxész. – Az örömömre szolgálna, tábornok. Így cselekedjél. Hagyjátok szem előtt a hullákat, hogy az isteneik lássák.

– Parancsodra, felség.

Az ifjú király lassan elfordult. Élvezte, hogy milyen magasan lehet. Xerxész, háttal az Akropolisznak, hunyorgott, hogy lássa a délnyugaton sötétlő tengert.

– Nem fogok várni, Mardoniosz – mondta. – Le akarok menni a tengerhez, látni akarom, hogyan pusztítja el a flottám az utolsó reményüket. Égesd föl ezt a várost. Száraznak látszik, gyorsan elharapóznak a lángok.

Xerxész a piaci napvédő ponyvákat nézte pár utcával arrébb. Sokkal kisebb volt, mint ahogy azt korábban gondolta. Lakóinak bűnei nagyobbá tették a képzeletében annak méreteit.

A piac biztosan leég, csakúgy, mint a vakolt téglaházak meg az ősrégi fa- és cseréptetők. Szívderítő volt elképzelni a táguló körben vitorlázó tüzes pernyét. Nagy tüzet akart. Lángokban álló város maradjon mögötte! Lássák csak a görögök a füstfelhőt. Akkor majd belátják, hogy drágalátos Athénjük nem védhető, hogy kifosztották, megdöntötték és megerőszakolták.

– Adj nekem fáklyát, Mardoniosz – mondta lelkesen ragyogó szemmel.

A tábornok füttyentett az egyik szolgának, akik mindig a közelben várakoztak, hátha óhajtanak valamit az urak. A szolga megmászta a sziklát, és idegesen kapkodva tüzet csiholt. Ügyes volt a fickó; először a tenyere öblébe fogott taplóba pattintott szikrát, aztán rányomta a születő lángot a husángra csavart, sűrű olajtól csöpögő rongyra. A szövétnek sercegett és ropogott. Tetszetős látvány volt. A szolga hasra vetette magát a sziklán, és fülig poros lett tőle.

Mardoniosz úgy követte királyát lefelé, mintha Xerxész egy felvonulást vezetne. A tűz, amelyet a király vitt, kormos pántlikává nyúlt, és csíkokat húzott a levegőbe, valahányszor a fiatalember fokról fokra ugrott a lépcsőn. Végül megállt az utcán.

A nyár hosszú volt, a város kiszáradt. Xerxész egy tetőhöz tartotta a szövétneket, és a láng belemart a lécezetbe a cserép alatt. A láng minden érintéstől továbbterjedt, sápadt füstöt sajtolva ki a tetőből. Néhány cserép megrepedt, már-már dallamos hangon. Xerxész felkacagott, sietni kezdett, menet közben minden házhoz odatartva a lángot. Az utca végénél visszafordult, és megállt középen. A füstpászmák egyesültek, felszálltak. A tűz már lélegzett, és fékezhetetlen volt.

Mardoniosz követte a királyt. Nehéz volt ellenállni a fiatalember mosolyának. Úgy tudott örülni a sikereinek! Xerxész odadobta a fáklyát, Mardoniosz elkapta.

– Fejezd be, tábornok, amit elkezdtem – rendelkezett Xerxész. – Úgy döntöttem, hogy ez a város nem létezhet. Ez a büntetésük, amiért dacoltak az apámmal. Égesd porrá! Én indulok a hajókhoz. Látni akarom az athéni flotta pusztulását. Adj hálát, hogy megosztottam ezt veled. Ez olyan nap, amelyre örökké emlékezni fogsz.

Mardoniosz fejet hajtva nézett a király után, ahogy az sietett a tenger felé. Mikor a tábornok látta, hogy nem fog megállni, a szája vonallá keskenyedett. Türelmetlen intésére egy tucat testőr és hatvan íjász iramodott a király után. Mardoniosz füttyentett, hogy küldjenek még erősítést. Hallotta, hogyan továbbítják a parancsot a főseregnek. Emberei azt jelentették, hogy a városban nem kell fenyegetéstől tartani, de mi lehet a falakon kívül? Lehet, hogy az út a tengerhez nem biztonságos. Ki tudja, miféle vakhitűek maradhattak hátra, hogy lesből megtámadják és megöljék a perzsákat? Nem lenne üdvös, ha Xerxészt ebben a dicsőséges pillanatban szúrná le valami vénember.

Mardoniosz fogást váltott a szövétneken, mert a szellő visszafújta rá a lángokat. Ha valaha is kételkedett az áldásban, amellyel a nagy Ahura Mazdá elhalmozta a király családját, a mai napon nem tehette. Ő és Xerxész hónapokig masíroztak és hajóztak, hogy elérjenek erre a helyre, olyan hatalmas flottát és hadat hozva, hogy semmi sem állhatott meg előttük.

Elkomorodott, ha a hosszú és fárasztó gyaloglásra gondolt a hajóhídon és a görögök tengerének a partján. Ő és az emberei sokat kibírtak azért, hogy Athénban állhassanak a mai napon. Sokan nem térnek haza. Mardoniosz a rendkívüli ügyesség és vitézség példáit látta Thermopülainál. Ezt beismerhette a legtitkosabb gondolataiban. De végül a spártaiak is elestek. Xerxész parancsba adta, hogy a királyukat nyakazzák le, a testét darabolják fel, és szórják a tengerbe, mintha attól tartott volna, hogy a nagy király feltámad. Mardoniosz megborzongott az emléktől. Karddal és pajzzsal nem győzhették le a spártaiakat. Végül Xerxész elrendelte, hogy emberei húzódjanak hátra, és addig dobálják a spártaiakat lándzsával, amíg az utolsó is el nem esik.

A tengeren sorozatosan megfutamították az athéni hajóhadat, emlékeztette magát Mardoniosz, és félretolta a benne mocorgó babonás félelmet. A görögök minden ügyességük és bátorságuk ellenére sem voltak képesek megmenteni Athént, hatalmuk szívét és kútfőjét. Isten nyilvánvalóan a perzsákat pártolja. Mardoniosz fejet hajtott erre a gondolatra, és néma fohászt küldött Dareiosz királyhoz, a nemzetek atyjához, ifjúkora cimborájához. Akkor még olyan édes és tiszta volt a világ, mint a friss barack. Az öreg most persze elégedetten figyeli őket.

Fordult a szél, újabb hőhullámot hozott. A láng megcsapta a tábornok karját. Mardoniosz félretette az álmodozást, hogy a rá váró munkára összpontosíthasson. Fáradt volt, ráfért a hosszú pihenés. Ő se fiatalodik. Sóhajtott. Lélegzete és fájó térde a királyé. Xerxész nem látott gyengeséget, nem láthatott. Mardoniosz masírozik tovább.

Néhány ajtóból még mindig lesték őket macskák. Nyávogtak, és a katonák lábához törleszkedtek. Ezek is megégnek mind. Lehet, hogy az emberek parazsat kötnek a farkukra, hogy visítva és rohangálva terjesszék a tüzet. Csináltak más városokban is ilyet, noha Mardoniosz ezt túlzásnak tartotta. Tapasztalata szerint az egyszerű dolgok mindig jobbak voltak a bonyolultaknál.

A falakra gondolt, amelyek körülveszik Athént. A nagy kapuk és a tornyok egyszerre jelentenek tényleges és jelképes védelmet. Ám akármik is legyenek, ledönthetők pöröllyel és kampókkal. Több mint negyedmillió embere van, olyan szívósak, mint egy ló vagy egy kutyafalka. Ledöntik azokat a falakat.

Az Akropoliszról tompán hallatszott ordítás és fegyverzörgés, még ha a magasodó füstfelleg el is takarta a sziklát. A tábornok az ajkát harapdálta. Az nem lesz jó, ha az emberei csapdába esnek a lángban álló utcákon. Nem, most úgy kell gondolkoznia, mint egy mérnöknek, és higgadtan kell hozzáállnia a feladatához. Hadd élvezze a győzelmeit a király! Megérdemelte őket.

Újabb ezerfős hazarabam tűnt elő futva a füstből, amely még mindig szélesedett és vastagodott. Kettőt a legalacsonyabb rangúak közül Mardoniosz megtartott futárnak, a többieket Xerxész után küldte. A királyt nem érdekelte a biztonsága. Szentül hitte, hogy a tábornoka majd gondoskodik róla.

Mardoniosz tudta, hogy jól szolgálja a királyát, és ettől ugyanúgy lángolt a szíve, mint körülötte a tetők.

2

Permet fröccsent Themisztoklészra, amikor a gálya gyorsított. A tenger elvileg békés volt Szalamisz szigete és Peiraieusz, a nagy athéni kikötő között, ám több száz hajójuk orra az evezők ezreitől fölkavart vizeket hasította.

Egy pillanatra összezavarodott az ólmos fáradtságtól. Szabad kezével leárnyékolta a szemét, bízva egyensúlyában és izmos lábaiban, hogy megtartják állva a fedélzeten. Nem érzékelte az összképet, a hajók mintázata váratlanul összemosódott. Pedig megvan, csak nem látja! Kidörgölte a szeméből a tengervizet. A bőre kérges volt a sótól. Nem volt rajta vért, azt csak a hoplitái és a kormányosai viseltek, mert azokra célzott minden ellenséges nyílvessző.

Markolta a bal karjára húzott hoplón pajzsot, és figyelte az ellenséges hajókat. Lábai alatt három sorban harminc evezős húzott jobbról-balról, száznyolcvan szabad athéni férfi, mind szabadok. Úgy hallotta, hogy az athéniak még házi rabszolgákat is felszabadítottak, amennyiben hajlandók voltak evezni. A fejét csóválta. Ezért még szívhatják a fogukat, ha egyáltalán túlélik a háborút.

Ezek az evezősök a tengernagy lábai alatt a szemüket szorosan behunyva húzták a lapátot. Tüdejük égett a lélegzéstől, de kitartottak. Az evezővillák réseiből elég jól látták a mellettük haladó hajókat, de a vágósarkantyút és a triérész orrát már nem. Bíztak a tisztekben és a kormányosokban, hogy tartják az irányt, és helyesen választják ki a célpontokat. Teherbírásuk és akaratuk ugyancsak erőforrást jelentett, amely gondos beosztást igényelt, nem volt szabad tékozolni. Hogy máris kimerültek, azt fölösleges lett volna mondani.

Themisztoklész az előbbi órában kénytelen volt leküldeni két hoplitát, hogy pótolja a két evezőst, akiknek a szíve felmondta a szolgálatot. A holtakat kidobták a hajóból a megmaradtak szörnyű, riadt pillantásaitól kísérve. Pedig hát ezek fiatal férfiak voltak, életük virágában! Az nem lehet, hogy ők legyenek a következők! Ők nem halhatnak meg!

Themisztoklésznak így csak tizenkét hoplitája maradt, hogy átugorjon az ellenséges hajóba, ha elhangzik az utasítás. Ezek az emberek most őt lesték parancsokért. Szakasztott olyanok voltak aranyozott bronzban, mint ő ennyi idős korában. Válaszul a fürkésző pillantásokra dölyfösen felszegte a fejét, és próbált olyan magabiztosnak mutatkozni, amennyire tudott. Két hoplita még el is vigyorodott, mielőtt visszafordult volna a tengerhez. Themisztoklész, a legyőzhetetlen. Themisztoklész, az erőszakos, a pökhendi, aki semmitől sem fél! Themisztoklész, a szerencsés!

Nem érdekelte, minek hívják. Nem érdekelte, mennyire az istenek kedvencének képzelik. Amit kiharcolt magának, abból semmit se köszönhetett a szerencsének vagy a sorsnak. Összevonta a szemöldökét, amiért ilyen ostobaságok jutnak az eszébe, és megérintette a nyelvével a medált, amelyet a szájában tartott. Az anyjától kapta, Athéné baglyát ábrázolta, és bár a bőrszíj már elszakadt, mégsem vált meg tőle. Inkább nem kísérti az isteneket, nehogy megbüntessék a gőgjéért, főleg akkor nem, amikor egy törékeny lélekvesztőn hajózik egy ellenséges flotta kellős közepén.

Mintegy válaszul a gondolataira előtte felbukkant egy tucat gálya Xanthipposz zászlója alatt. Themisztoklész ismét látta az alakzatot, áldotta is érte Xanthipposzt. Inkább fél sebességet parancsolt az evezőseinek, semmint elrontsa a vadászatot, noha repesett a szívderítő gondolattól, hogy csatlakozik hozzájuk. No és ki hívta vissza Xanthipposzt a száműzetésből, amikor Athénnak szüksége volt rá? Ő hívta vissza. A nemes Themisztoklész, aki félretette az ambícióit és a személyes ellentéteit, hogy hazahozza a tehetségeket, amelyekre Athénnak szüksége volt! Való igaz, Xanthipposz tudta adni a szívtelen fattyút, gyakran felhúzta az orrát, és olyan zord pofákat vágott, mint egy spártai, ám a flottát akkor is ő fente karddá. Háromszáz hajó kemény legénységgel, akik összefognak a legkockázatosabb helyzetekben. Themisztoklész készségesen elismerte, hogy Xanthipposz tehetséges. Elvégre éppen azért száműzette. Háborús időkben a Xanthipposz-féle hadvezérek nélkülözhetetlenek. Megránduló ujjai szorosabban markolták a pajzs tartószíját, azzal az egyszerű, állatias gyönyörrel, amellyel az ökölvívó-mérkőzésen üdvözlik az első vért. Xanthipposz és raja törték-zúzták az ellenséges hajókat. Egyetlen perzsa kapitány se bírhatott egyszerre három-négy triérésszel, amelyek más-más irányból támadták kíméletlenül. Themisztoklész a perzsa hajót figyelte, amelynek teljes sebességgel húzó lapátjai fehér tajtékot kavartak. Az athéni rajban egyszerre fordult meg három triérész, mint mikor a falkából kiugrik három farkas.

A perzsa belátta a tévedését, és fordított a kormányon, de a fordulat lassúra sikerült, mert fogást kellett váltani az evezőkön. A perzsa védtelenül hagyta az oldalát, a vadászból préda lett. Két görög hadihajó egyszerre öklelte fel. A gerendák ropogtak.

Mire Themisztoklész odaért, az új célpontot kereső athéniak már elhátráltak a perzsától. A meglékelt hajótestbe dőlt befelé a hideg tengervíz. Azonnal megdőlt. Themisztoklész elég közel járt hozzájuk, hallhatta, hogyan üvöltenek félelmükben a perzsák evezősei. Több ilyen szerencsétlent is az üléshez láncoltak, amire az athéni evezősök között nem volt példa. Ezeket magával viszi a süllyedő hajó. Themisztoklész megborzongott a gondolattól, ám ezt ráfogta a permetre, és harciasan vigyorgott.

– Elfoglaljuk őket, küriosz? – kérdezte mögüle a kapitánya, aki valamit bámult a hajóorron túl.

Themisztoklész a fejét rázta, aztán szóban is megismételte utasítását, mert az elszörnyedt hajós semmit sem érzékelt az ellenségen kívül. A süllyedő gálya ebben a pillanatban átfordult. Légbuborékok szálltak belőle, és az üvöltés fuldokolva elhalt.

– Ahhoz már kicsit késő – mondta Themisztoklész.

A gályák félelmetesek, ugyanakkor ingatagok voltak. Hosszú, alacsony oldalukon könnyen bejutott a tengervíz. Az ütközést ritkán élték túl. Themisztoklész körülnézett, kutatott lehetséges fenyegetések és jobb esélyek után. Közben az evezősök is pihenhettek. A szoros, ameddig a szem ellátott, tele volt hajókkal. Mögöttük továbbra is manőverezett a perzsa flotta derékhada, kereste a legkisebb hézagot a szűkülő partok között, amelyek egyre kíméletlenebbül nyomták őket egymáshoz.

Themisztoklész már nem számolta, hány összecsapásban vett részt a hajójával, amelyeknek nem maradt nyoma a fedélzeten szétkent, víztől híguló vérfolton kívül. Néhány törött nyíl meredezett az egyik kormányosa mellett, és pár embere olyan sebeket kapott, amelyeket nem láthattak el tisztességesen a nyirkos levegő és a szálló permet miatt, mert semmijük sem volt egyetlen tekercs tépésen kívül. Alig pár perccel az előtt, hogy fölfedezte Xanthipposzt, Themisztoklész elveszítette egy hoplitáját, akivel egyazon athéni démoszból származtak. A katona elájult egy hosszú vágástól, amelyet senki se vett észre, és a fegyverzete súlyától húzva egyetlen jajdulás nélkül lezuhant a hajó sodorvizébe.

A legénység mostanra kizárólag veteránokból, viharvert, fáradt emberekből állt. Harcoltak és harcolni is fognak, ám a nyomokat eltüntette a só és a tenger. Themisztoklész azon kapta magát, hogy vágyódik a szilárd föld után, ahol a holtak nem tűnnek el úgy, mintha sose léteztek volna.

Ettől a gondolattól egy pillantást kellett vetnie a különös közönségre, amely összeverődött Szalamisz szigetének partján. Athén egész lakosságát áthozták a vízen, a gályák százai egész éjszaka eveztek oda-vissza, hogy kiürítsék a várost. Ez azt jelentette, hogy hajnalban, amikor a perzsa flotta megkerülte a fokot, az evezősök vagy a padjukon elterülve hortyogtak, vagy a csajkájukat nyalták tisztára, mint az éhes farkasok.

Themisztoklész látta, ahogyan a népe figyel, elég közel ahhoz, hogy integethessenek, és észre lehessen venni őket. Tízezer athéni ház asszonyai és gyermekei. Vagy még annál is többen. Úgy szállták meg a szirteket, mint a tengeri madarak, hogy lássák, mi lesz a sorsuk. Themisztoklész abban a pillanatban nem irigyelte őket. Tisztában volt vele, hogy a halállal néz farkasszemet minden alkalommal, ha egy perzsa megfeszíti az íját, vagy egy ellenséges gálya megpróbálja leborotválni hajójának evezőit, hogy a pajzsaikat karddal döngető, fogukat vicsorgató harcosok átugorhassanak a görög triérészre. Ám ezt a sorsot ő választotta. Legalább harcolva halhat meg. Azoknak a parton nincs meg ez a vigaszuk. A perzsák nyolcszáz hajóval jöttek ide. Ha győznek, az athéni asszonyoknak és gyermekeknek nem lesz menedékük. Csapdába esnek a sziget partjain, már csak össze kell fogdosni őket rabszolgának.

Hátranézett, ahol nagy, sötét füstfelleg borult a városra. Tehetetlen dühében olyan erősen markolta a pajzsa szíját, hogy kifehéredtek az ujjpercei. Az Akropolisz még innen is látszott. Themisztoklész imát mormolt Arészhoz, a háború istenéhez. Bár a véres istennek nem volt temploma, ez épp a megfelelő perc volt az imához. Athénéhez is imádkozott, elvégre az istennő is fegyvert visel. Ők Athéné Parthenosz népe. Themisztoklész az övé volt, és sose érezte magát tehetetlennek, ha Athéné rámosolygott.

Ahogy a város felé nézett, meglátott egy menetoszlopot a kikötőnél. Katonaszeme rögtön tudta, hogy ezek nem hopliták, nem görögök. A tűzött kabátok idegenek, a pajzsoknak más az alakja… Ismét leárnyékolta a szemét. Távolra jobban látott, mint közelre, amiért hálás volt a mai napon. Legalább láthatta az ellenséget, méghozzá metsző élességgel, és a nyelvét harapta dühében, ha elképzelte, hogy perzsa katonák lődörögnek Athénban, büntetlenül bemerészkedhetnek a hellének szentélyeibe. Ez förtelem volt, de ha az ember nem képes megtartani azt, amit elnyert, akkor mindig elragadják tőle. Az istenek erőt követeltek, vagy leigázással és rabszolgasággal büntettek. Ez az egyszerű igazság rejtőzött Athén összes kertje és tornacsarnoka mögött. Szállj szembe, vagy légy rabszolga.

– Az ott! – kiáltotta a kapitány. – Vagy az a kettő. Sérültnek látszanak.

Ez is kérdés volt, és Themisztoklész figyelmét újra a körülötte nyüzsgő hajókra fordította.. Xanthipposz már elhúzott, a Kimón parancsnoksága alá rendelt hajóraj valamivel távolabb volt. Themisztoklész megszemlélte a lehetséges célpontokat, és látta, hogy a közelebbinek az evezői letörtek, és a hajó kissé megdőlt. Ezeknek ellátta a baját valami. Themisztoklész helyeslően bólintott.

– Lékeljétek meg valamelyiket a kettő közül. Szinte senki sincs a fedélzeten. Az a másik úgy néz ki, hogy egy gyerek is lehagyná futásban. Rájuk majd később kerítünk sort. Aztán Poszeidón és Athéné áldásával visszajövünk a harmadikért.

A trierarkhosz rácsapott a vállára, amiről Themisztoklész nem vett tudomást. Hallotta, amint parancsát továbbítják a keleusztésznak, akinek csak a feje látszott ki a fedélzet alól. A keleusztész lebukott, ordítva tájékoztatta az evezősöket, aztán megparancsolta, hogy gyorsítsanak. A kormányosok megragadták a vezérrudakat. A kapitány előrement az orrba, jobbra és balra mutatott, jelezte az irányt. A pihentető fél sebesség igazi áldásnak bizonyult, mert a gálya most valósággal rávetette magát az ellenségre.

A fedélzeten a hopliták felkészültek, hogy vagy ők szállják meg az ellenséges hajót, vagy őket szállják meg újból. Themisztoklész megpaskolta rövid kardjának hüvelyét. Megnyugvás volt tudni, hogy a kard ott van. Kinyújtotta a kezét; valaki belenyomott egy hosszú dór lándzsát. Jólesően súlyos volt. Lehet, hogy ő Athénban az első ember, csakhogy Athén lángokban áll. Népe megmentéséért megtette magát nauarkhosszá, félresöpörve a spártai Eurübiadészt, a hivatalos tengernagyot. Ez is jólesett. Ahogy közeledtek, Themisztoklész és az emberei kihívóan odaordítottak a perzsáknak, akik fejvesztetten próbáltak kitérni a végzetük elől.

Mielőtt a hajók egymásnak mentek volna, Themisztoklész nem állhatta meg, hogy a kikötőre ne pillantson, ahol ellenséges erők gyülekeztek. Sürgő-forgó katonák éppen fölvertek egy hatalmas sátrat, amely olyan volt, mint egy nagy, fehér madár. Olyan közelinek látszott, hogy szinte meg lehetett volna érinteni. Themisztoklész gyomra görcsbe rándult. Egyetlen ember létezik, aki ilyet követelhet egy ütközetben.

A lélegzet megakadt a torkán. A hajóval együtt a világ is billegett, de a parton váratlanul feltűnt Xerxész, egy távoli alak, aki nem izzadt együtt a többiekkel. Perzsia királya hosszú kabátot viselt, és egyik kezével leárnyékolta a szemét.

Themisztoklész olyan önfeledten bámulta, hogy majdnem átesett a korláton, amikor a sarkantyú becsapódott. A hadihajó felnyögött. Ezért szerelték a bronz hajótörőket a hajótest teljes hosszában végigfutó fenékgerendára. Az volt a triérész egyetlen része, amely kibírt egy ekkora ütést.

A perzsa kapitány fél tucat emberének kíséretében átugrott az athéni hajóra. Themisztoklész látta a szemében a kétségbeesést. A görögök pajzsokkal feltartóztatták, aztán összeszurkálták. A tengerbe visszarúgott holtak újabb síkos vörös-fekete foltot hagytak a fedélzeten, amelyet a sós víz rózsaszín szálakká bontott szét a deszkán.

Elkiáltották a parancsot a visszavonulásra. A két gálya elszakadt egymástól. Ha több idejük lett volna, Themisztoklész legénysége szívesen átkutatta volna az ellenséges hajót. A perzsák jó sok aranyat viseltek. Themisztoklész úgy döntött, nem vesz tudomást róla, hogy a hoplitái máris csilingelnek a csecsebecséktől. Különben is, ezek a harcosok megérdemelték volna az egész világ kincsét.

A másik perzsa gálya megpróbált elvegyülni a csatázó hajók közt. Sikerült leírnia egy kanyart, noha Themisztoklész látta, hogy az egyik oldalon már egy evezőjük sincs, azért is mozgott olyan lassan. Egy görög hajósarkantyú végigsúrolhatta, útközben megölve az összes evezőst. Attól kezdve egy ember végezte kettőnek a munkáját, váltogatva az evezőket és az evezősöket. Már csak sántikáltak, túlságosan lelassultak, hogy elmenekülhessenek. Themisztoklész vigyorgott, amikor a kapitánya elkanyarodott, hogy üldözőbe vegye a perzsákat. Az ilyen üldözések, amikor az üldöző az üldözött nyomdokvizén halad, általában sokáig tartanak, de akkor talán nem, amikor az ellenség hajója tele van hullákkal és törött evezőkkel.

A pillanatnyi nyugalomban ismét áttekintette a csatateret úgy, ahogyan a szárazföldön csinálta volna. Sztratégosz korában igyekezett átfogó képet alkotni a hadmozdulatokról. Vannak emberek, akik csak a saját helyüket érzékelik, meg azét a másikét, aki történetesen szembekerül velük. Ám egy hadvezérnek messzebbre kell látnia, és ugyanez érvényes a tengerre.

A perzsák óriási flottával érkeztek. Themisztoklész jól látta, hogy Athén csak a szorosnak köszönhetően harcképes még mindig. Az ellenség egyszerűen nem tudta kihasználni lehengerlő fölényét. A menekülés Szalamiszra egy perc haladékot jelentett Athén népének, de a perzsák még így is sokan voltak, rettentő sokan! Hajónként fogják ledarálni a szövetséget. Ez volt a jövő képe. Korinthosz negyven bátor hajója máris a felére apadt. Triérészek tucatjait süllyesztették el vagy gyújtották fel a hajókat megszálló perzsák. De Athén kibírt már rosszabbakat, és még több ellenséget vitt magával a halálba. Úgy harcoltak, mint az eszeveszettek, most, amikor asszonyaik és gyermekeik figyelték őket. Vajon a trójaiak is ezzel a rettegő, tehetetlen ámulattal tekintettek le a bástyáikról? Szalamisznál semmivel sem volt kevésbé szörnyű a pusztítás. Helyenként foltokba álltak össze a törött deszkák és a halottak úgy, hogy az evezősök hullák között húzták a lapátot.

Themisztoklész egy tiszta pillanatban rádöbbent, hogy nem győzhetnek, és ismét megrohanta a fejvesztett rémület. Aztán gondolkozni kezdett, dolgoztatta az eszét, amelyet kapott, azt a lángeszét, amely első emberré, az aranynemzedék vezérévé tette Athénban. Emlékeztette magát, hogy a spártaiak folyton felhánytorgatják az athéni körmönfontságot. Nos, nem ő a legnagyobb athéni? Kell lennie valamilyen módnak, hogy fordítson a csata állásán. Miközben triérészük gyorsítva közeledett a balszerencsés perzsához, Themisztoklész ismét a partra pillantott, ahol Xerxész abban gyönyörködött, hogyan veri agyon egymást két hajóhad. A perzsa flotta felét még be sem vetették; mint az éhes cápák, úgy várták, hogy mikor ronthatnak már be a szorosban tomboló csatába. Füst szállt a magasba a városból, amelyet Themisztoklész szeretett. Látta, miként lesz semmivé minden, amit ismert, és nem akadályozhatta meg a pusztító pörölycsapást.

3

– Ne menj olyan közel a széléhez, Periklész! – csattant fel Agariszté. – Mit mondok majd az apádnak, ha leesel, és halálodat leled a sziklákon?

Kisebbik fia hátranézett szemébe lógó, sűrű, fekete haja alól. Mindig ilyen sötéten bámult, szinte tapintani lehetett a sértődöttségét. Agariszté várt, nem volt hajlandó elfordítani a tekintetét. Végül Periklész úgy döntött, hogy eléggé érthetően kifejtette az álláspontját: vállat vont, és egy fél lépést hátrált. Igazság szerint Agariszté inkább idegességből kiabált, és nem anyai aggodalomból. A tizenhat éves Periklész olyan volt, akár egy angolna, sűrű és izmos. Úszni is tudott, Agariszté nem féltette a mély víztől, viszont a sziklák olyanok voltak, akár a kések. Az asszony nem volt különösebben babonás, de most Athén sorsa dőlt el a szalamiszi szorosban. Ma félt volna friss vért látni, akkor, amikor a férje az életét kockáztatja a nyomasztó túlerővel szemben. Szükségük volt az istenekre, hogy erőt és diadalt adjanak nekik. Szükségük volt egy viharra, amely szétszórja a perzsákat.

Xanthipposz ott van kint valahol. Talán már nincs is többé. Agariszté nem tudhatta, de egyfolytában kínozta a lehetőség. Megérezné-e a férje halálát, vagy azt, amikor utoljára vesz levegőt? Vagy amikor kialszik előtte a fény? Xanthipposz szigorú és engesztelhetetlen, de az összes istenekre, azzá a férfivá érett, akit Agariszté valamikor látott benne. Az apja rangon alulinak találta egy Alkmaiónida leányhoz, de Agariszté megérzett benne valamit, talán a nagyravágyással párosult önfegyelmet, és erre egy kicsit büszke volt. Olyan férfit választott, akinek talán kissé túl sok jutott a jóságból, és addig forgatta lassan a házasságuk parazsán, amíg meg nem keményedett. Olyan férj lett belőle, amilyen Agariszténak kellett. Xanthipposz volt az ő legsikeresebb munkája.

Hát persze, de aztán közbeavatkozott Themisztoklész, kierőszakolt egy szavazást a népgyűlésben, és elűzette Xanthipposzt a házából és a családjától. Agariszté szája vonallá keskenyedett a keserű emléktől. Azokat az éveket nem lehet visszahozni. Themisztoklészt pedig, amíg él, nem fogadják jó szívvel az ő házában.

Periklész ismét előrekúszott, hogy lássa a tengeri csatát. Agariszté megértette a nyughatatlanságát, még ha nem is tehetett ellene. Fia leárnyékolta a szemét, mert vakította a reggeli napsütés, bámulta az irgalmatlan ellenséget, és ő is szeretett volna ott lenni a flottában. Megpróbált fent maradni a triérészen, amikor Xanthipposz befutott értük a kikötőbe a hajóján. Letérdelt a fiai mellé, és a lelkükre kötötte, hogy védjék meg Agarisztét és Elenát, a nővérüket. Agariszté látta a késeket is, amit a fiúk elvettek az apai kézből. Megfordult-e a fejükben, hogyan forgatják majd ezeket a késeket? Valóban képesek lennének megölni az anyjukat és a testvérüket, semmint hagyni, hogy rabláncra fűzzék őket? Agariszté összeszorította a fogát a gondolattól. Tisztában volt vele, mi fenyegeti őt és Elenát, ám a késeket elveszi a fiaitól, ha próbálkoznának. Az asszonyok túlélők. Mindig van kiút. Mindig. Riadtan fölkapta a kezét, mert Periklész megcsúszott, az utolsó pillanatban sikerült megkapaszkodnia, de így is félig kilógott a párkányról, és a karjait széttárta, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Ide gyere, Peri! – mondta dühösen.

Látta a fián, hogy ő is megijedt. Elvörösödve hátrált pár lépést, majd nehézkesen letottyant a homokra. Fivére, Ariphrón, bosszúsan elfordította a tekintetét. Neki nem volt ideje a fiatalabbak idétlenkedéseire. A kötelesség koloncként húzta a vállát. Agariszté érezte, hogy szenved tőle. Ő is az apjával akart menni. Törvény szerint a tizenhét éves Ariphrón majdnem férfinak számított, aki szavazhat a népgyűlésben. Ám Xanthipposz ráparancsolt, hogy maradjon. Maradt ott még pár kortársa, mogorva ifjak elenyésző hányada az ezrek tengerében. Az összes személyi testőrt és férfi rabszolgát elküldték a flottához. Agariszté hallotta, amikor a férje szabadságot ígért mindenkinek, aki kardot vagy evezőt fog Athénért a betolakodók ellen. Miközben ő és a gyerekek lemásztak a sekély vízbe, hirtelen észrevette a reménytelen szomorúságot Maniasz arcán. Házi rabszolgái között Maniasz volt a legidősebb. Őszintén szerette úrnőjét, akit a térdén lovagoltatott apró korában, ki is tartott volna mellette, ám az elszabadult káoszban az asszony rajtakapta, hogyan néz vissza Athénra.

Xanthipposznak ezer dolga volt, elsősorban a hajó. Agariszté, mielőtt meggondolhatta volna magát, rátette a kezét a rabszolga napbarnított, sebhelyes öklére. Kurta szoknyás, futkosó kislány korában Maniasz a vállára ültette, és nagyokat horkantott, mint egy minótaurosz. Mesélt neki Homérosztól, és megtanította csomózni. Agariszté az életével tartozott neki.

– Menj! – sürgette most. – Siess! Nyerd el a szabadságodat!

Abból tudta, hogy helyesen döntött, amikor Maniasz szó nélkül lehajolt, és megcsókolta a kezét. Az öregember letörölte a könnyeit, aztán lement a fedélzet alá, hogy beüljön az egyik evezőhöz.

Agariszté ugyanezt a tehetetlen indulatot látta Athén hátrahagyott ifjainak arcán. Keserves dolog volt ilyet kérni Ariphróntól és Periklésztől, de Xanthipposznak úgy volt természetes, hogy ő parancsol, a fiai engedelmeskednek, elvégre ő az apjuk, és tőlük többet várnak. Amíg be nem töltik a tizennyolcat, nincs hasznuk a népgyűlésben, és nem harcolhatnak a seregben, hacsak be nem állnak egy idősebb harcoshoz pajzshordozónak.

Ettől a gondolattól görcsbe rándult a gyomra. Idősebb fia átkulcsolta felhúzott, csupasz lábát, amelyre mintákat rajzolt a homok. Agariszté hátrasimította a szemébe hulló fürtöt. Ariphrón összerezzent, felnézett. Periklész visszahőkölt volna, a kis nebántsvirág. Ariphrón megértette. Ő mindig megértette az anyját.

– Apád azt akarta, hogy biztonságban legyek… – kezdte Agariszté.

– Tudom! – vágott közbe ingerülten a fia. – Megesketett! Nem mozdulok innen, amíg vissza nem tér, vagy amíg be nem bizonyosodik, hogy nem térnek vissza. Mintha bizony elmehetnék innen csónak vagy hajó nélkül!

– Apád bízik benned – mondta az asszony. Merőn nézett Ariphrónra.

A fiú bólintott, és nem sütötte le a szemét, pedig a tekintete elárulta a fájdalmát.

Agariszté látta, hogy Periklész lesi őket, miközben térden csúszkál közelebb a sziklaperemhez, és azt hiszi, hogy az anyja másra figyel. Mintha bizony nem vette volna észre! A fiú sose találta a hangot a szüleivel, vagy legalábbis eddig még nem. Hol házsártos és csökönyös volt, hol édes, akár a cseppentett méz. Még ha látta a helyes ösvényt, akkor is tévedhetetlenül a helytelenre fordult be.

Elena, a lány alattomban kinyújtotta pici lábát, és fenékbe rúgta Periklészt. A fiú káromkodott és felugrott.

– Ülj le, Periklész! – ismételte Agariszté. – Nem elég aggodalom nekem apátok odalent? Hogy lehetsz ilyen komisz? Azt mondtam, leülni! – Az utolsó szóval túlkiáltotta fia tiltakozását. Nővére úgy mosolygott, mint a megtestesült ártatlanság.

A tengerből a part egész hosszában kezdtek kimosódni a hullák. Nem nagyon fújt a szél, de a vizek mozgása is elég volt hozzá. Agariszté abban a pillanatban tudta, hogy Periklész le akar menni, hogy szimatoljon. Nem örült a kilátásnak, hogy veszekedés lesz belőle. Kimerítette az aggódás Xanthipposzért, a gyerekekért, önmagáért és a családjáért. Számára Athén jelentette az otthont. Nem tudta elképzelni, hogy másutt gyökeret verhessenek.

– Még sokáig nem kapunk híreket – mondta.

Nem kellett az óriási perzsa hajóhadra mutatnia, amely még nem szállt be a küzdelembe. Hely híján nem fejlődhettek föl csatarendbe, ám azért nem mozdultak, elállták az utat, kipihenten és vérszomjasan, miközben a görögök fáradtak és véreztek. Hát persze hogy félek, gondolta. Ma itt nem lesz győzelem. Némán imádkozott Athénéhez közbenjárásért. Hogy Pallasz tulajdon városa lángokban álljon! Ez istenkáromlás!

– Ariphrón maradhat figyelni – mondta Periklész. – Én lemegyek a partra. Pár legény már odalent van. Kérdezek híreket, kiderítem, mit tudnak.

Fölállt, leárnyékolta a szemét. Anyja lassan kilélegzett, és iparkodott megőrizni az önuralmát. Nem a fiú a hibás, gondolta. Nem olyan bordában szőtték, hogy veszteg maradjon.

– Nem. Itt maradsz velem és a nővéreddel.

A fiú persze vitatkozni kezdett. Nem is figyelt rá! Ariphrón le tudott írni ezer sort Homérosztól, de Periklész annyira sem erőltette meg magát, hogy bevágjon egy árva verset. Utált írni, pedig szépen fogalmazott; értelem az volt a sötét szempár mögött, kétség nem fér hozzá. Szóval az esze nem hibádzott, de olyan volt, akár egy vad csikó, amely kimeríti magát a mérgelődéssel és a rugdalózással.

– Leülni! – parancsolta az asszony. Ismételten végigmérte a fiát, aki komolyan elfárasztotta a konokságával. – Azt hiszed, ez az első alkalom, hogy a családunk veszélyben van? Túléltünk már ennél veszélyesebbet is, Periklész, mert tudtuk, mikor kell engedelmeskedni a parancsoknak.

Kisebbik fiából úgy sütött a harag, mint délidőben a forróság. Elvégre Agariszté olyan tekintély volt, amelynek engedelmeskedni tanult. Vajon meddig tart még ez, tekintve, hogy Periklész már erősebb az anyjánál? Agariszté a mai napon töltötte be a harmincötöt, de még mindig őrizte ifjonti szépségét. Most a partvonalra mutatott, ahol Athén népe várakozott, hogy megtudja, mi lesz a sorsa.

– Látod, hogy mi külön ülünk? Hogy üres tér választ el a többiektől? Gondolod, hogy csak tiszteletből van így?

Elena és a fiúk a vállukat vonogatták. Ettől más szemmel nézték magukat, de így sem értették.

Agariszté a fejét rázta. Fölemelte a tenyerét, belehasított a levegőbe.

– Mi nem tartozunk a tömeghez. Mi Alkmaiónidák vagyunk, ősi vérvonal. – Tisztelettel fejet hajtott. Gyerekei érdeklődve közelebb húzódtak. – Apátok az édeskömény mezején harcolt Marathónnál, együtt Themisztoklésszal, Ariszteidésszel, Miltiadésszal, Kimón apjával. Ami engem illet, a nagybátyám írta át az athéni törvények felét. Bővítette a népgyűlést, nevet adott a tíz törzsnek, és még százféle más érdeme is van. Ezek az emberek tudják, hogy neki – nekünk – köszönhetik a szavazati jogukat. A mi származásunk olyan, mint az aranyfonal, gyermekeim. Lehet még egy-két család, amelyek ilyen előkelőek, de nincs több, és egy se rangosabb.

Periklész komoran méregette a csoportokba verődött athéniakat. Nem tűntek különösebben tisztelettudóknak, legalábbis az ő fürge szemének. Igaz, hagytak egy üres gyűrűt Agariszté és a gyerekei körül. Néha megfordult a fejében, hogy az anyja túlságosan bízik a családja védelmében és befolyásában. Ő nem látta a sötétebb sikátorokat, ahol Periklész csatangolt magányosan, távol a sokaságtól. Időnként talált hullákat a napon elterülve. Vagy kutyák cibálták őket. A szíve mélyén tudta, hogy a halál bármikor elragadhat bárkit, mindegy, hogy az elragadott hol hajtja álomra a fejét. A halál ebben a pillanatban a hajókról figyelte őket. Ám ezt nem mondta ki, mert nem akarta megbántani az anyját.

Agariszté kihúzta magát ültében, miközben a tajtékos hullámverésben fel-felbukkanó tetemeket nézte. Megborzongott. Némelyik kezét-lábát szétvető hullát forgatta is a víz. A tenger úgy dobálta őket, mint egy forgácsból, törött evezőkből és holtakból álló bőrt. Ismét összecsapott két gálya. Az oldaluk felszakadt, az evezősök összezúzódtak. Agariszté nyelt egyet.

– Nézd! Azt nézd! – mutatta Periklész.

Természetesen ő is a holtakat figyelte. Megigézték a hullák. Agariszté tudta, hogy a fia nem is tartja embereknek őket. Nem igazán. A fiúknak bele kell nőniük az együttérzésbe, gondolta az asszony. A férfiak lassan épülnek, úgy, mint a városfalak tornyai. Ettől nem kevésbé, sőt még jobban is szerette a fiát, mert Periklésznek szüksége volt rá. Hirtelen eszébe jutott az az eset, amikor Periklész talált egy döglött varjút, és felboncolta az anyja konyhájának az asztalán. Mikor Agariszté rányitott, éppen a szárnycsontokat terpesztette szét mélységes áhítattal.

Kiverte a fejéből az emléket, inkább azt nézte, amit a fia mutatott: egy sötét foltot a görgő maradványok között.

– Szerintem az Konisz! – mondta Periklész. – Biztos, hogy ő!

A férje kutyája. Agariszté nem is tudta, mit érezzen iránta. Korinthoszi száműzetése alatt Xanthipposz összeállt egy helyi asszonnyal, és magával hozta a kutyát, örök emlékeztetőül életének arra a fejezetére. Agarisztét nem dúlta fel túlságosan, hogy az állat a tengerbe ugrik, és követi a gazdáját. A férje majdnem elsírta magát, de nem állhatott meg, nem fordulhatott vissza, amikor egy asszonyokkal-gyerekekkel telezsúfolt hajót irányított, és a fok mögül éppen kifordultak a perzsák. Agariszté úgy gondolta, hogy a szelindek a vízbe fúlt, mint rajta kívül sokan mások azon a napon.

Periklész kihasználta, hogy az anyja egy pillanatra elhallgat, amíg kigondolja a választ, és mire Agariszté összeszedett magában annyi erőt, hogy megállíthassa, ő már ereszkedett is lefelé a sziklán. A pillanat elszállt, Agariszté ott maradt hármasban a könyörgően tágra nyitott szemű Elenával és Ariphrónnal.

– Jó, jó! – mondta, míg elhessegette a gyerekeit. – Menjetek, nézzétek meg! De utána visszagyertek azonnal!

Szempillantás alatt elszáguldottak. Agariszté felállt, leveregette a szoknyájáról a homokot. Érezte a sanda szemeket, feléje forduló fejeket. Mind őt leste, mert Alkmaiónida lány volt. Őt a gazdagság és a hatalom tartozékai nélkül, testőrök vagy rabszolgák nélkül, magas falakon kívül látni kissé olyan volt, mintha meztelenül látnák. Pusmogók dugták össze a fejüket. Agariszté összeszorította a fogát. A gyerekei odalent rohantak a parton egy barna folt felé a holtak vonalában. Az asszony némán bólintott. Észrevett egy ösvényt, amelyen lejuthat hozzájuk. Talán még él a kutya. A gyerekeknek kellett valami, amit ünnepelhessenek. Mindnyájuknak kellett.

Themisztoklész figyelt. Saját és az egész legénységének életét kockáztatta, hogy partra tegyen egyetlen suhancot, a hajóács virgonc fiát, akin még egy karcolás sem esett, és majd’ elszállt megbízatásának fontosságától. Mivel nem volt megfelelően kis csónakjuk a feladathoz, fontolgatták, hogy felfuttatják a triérészt a szárazra. Ám addigra a perzsa katonák úgy körülhemzsegték a királyukat, mint egy darázsraj, és a darazsakhoz hasonlóan ők is megtámadtak volna mindenkit, akiben fenyegetést szimatolnak. Egy darabig megoldhatatlannak rémlett az egyszerű feladvány, de aztán az ács mutatott Themisztoklésznak egy keskeny cédrusfa dobozt, amelyet lezárhattak viasszal, majd az egészet fölmelegíthették és kagyló simaságúra egyengethették. Themisztoklész a karjára csavart kötélnél fogva a vízre tette a legényt, aki maga után húzta a hullámokon szánkázó ládát.

Dolguk végeztével visszatértek a szorosba. Az evezősök lihegtek a kimerültségtől. Themisztoklész megbízta a kapitányt, hogy figyeljen minden lehetséges fenyegetésre. Őt most csak a fiú kicsiny alakja érdekelte, ahogyan fut a világ leghatalmasabb embere felé. Xerxész a sátrában ült, és mögötte égett Athén.

4

Xerxész letekintett a csapzott gyerekre. Testőrei nem fukarkodtak az ütlegekkel, miközben megmotozták a kölyköt, hogy nincs-e nála fegyver. Ilyen tengeri csatánál mindig tartani kell tőle, hogy a görögök mérget vagy vasat küldenek. A csomagot felbontották, minden viaszt levakartak róla, a cédrusfa dobozt feltörték, kidobták. Még az egyiptomi módra szárított sásból készült papír sem érhetett a király kezéhez.

A fiú reszketett a hátára nehezedő talp alatt. Hasalt a homokparton, és magányos volt. Mellette a király hírnöke várta, hogy Xerxész bólintson. Azért hívatták, mert híres volt jártasságáról az idegen nyelvekben. Most izgatottan, ragyogó szemmel várta, hogy az athéniak nyelvén szólhasson.

Xerxész egy zsákvászonból és fából gyártott széken trónolt. Feje fölött lobogott a sátor. Az elejét felgöngyölték, hogy a király láthassa az elhúzó triérészeket. Mardoniosz biztosította a királyt, hogy az emberek vitézebbül harcolnak az uralkodójuk jelenlétében, mert érzik, hogy az figyeli őket.

– Olvasd föl – parancsolta Xerxész.

A hírnök ugyancsak hasra vágta magát a fiú mellett, aki értetlenül sandított rá. Mikor a tolmács felállt, a kölyök is tápászkodott volna. A katonának erélyesebben rá kellett taposnia, hogy ne ficánkoljon.

– „Felséges király, Perzsia ura… – kezdte a hírnök. Lassan beszélt, gondosan megválogatva a szavakat. Xerxész felnézett. Kezdte érdekelni a dolog. – Én, Themisztoklész, barátként írok”, nem, a „szövetséges” itt találóbb. „Abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy megbíztak Athén és a görög föld flottájának irányításával. Nem akarom látni népemnek pusztulását, ha módomban áll megmenteni őket.”

Xerxész előrehajolt, aztán felállt a székből, és járkálni kezdett. A hírnök fölemelte a hangját, a fiú fészkelődött. Fogalma sem volt az udvari perzsa nyelven írott szavak horderejéről.

– „Fényességes úr, az én hatásköröm korlátozott. Ha szorgalmaznám a megadást, egyszerűen leváltanának, és a csata folytatódna. Akkor még több perzsa lelné halálát az én népem halottai mellett. Így hát… könyörgök hozzád… kérvényezőként járulok elébed. Családod mindig irgalmas volt azokhoz, akik kérték. Ennek most van itt az ideje. Látom a városból felszálló füstöt, és hullnak a könnyeim.”

Xerxész fölemelte a kezét. A hírnök elnémult. A király a szorost nézte. Lehet, hogy Themisztoklész most is őt figyeli az egyik olyan hajóról, amelyek úgy futkároznak, akár a szúrós bogarak? Ugyancsak látta a kinti, mély vizeken a várakozó tartalék evezős hajókat. Ő aztán értette, hogy egy görögöt miért ejt kétségbe ez a látvány. Az ő hadihajóinak alig harmada nyomult be a szorosba. Kétszer annyi maradt odakint sértetlenül, frissen, kivont karddal. Mivel a parton mindenüvé ellátszott a királyi sátor, Xerxész tudhatta, hogy kapitányai az életveszélyt is vállalják, csak észrevetethessék magukat uralkodójukkal. Karriert csinálhattak, családokat virágoztathattak föl azok, akikre odafigyelt a király. Épp ahogy ezt elgondolta, akkor suhant el mellette két hajója, amelyek hajszál híján úszták meg az ütközést. Evezőseik gyilkos tempóban húztak.

– Van még? Folytasd! – intett Xerxész a hírnöknek.

– Már csak pár sor, felség… „Szemben veled a szárazföld, amely a tengerszorost határolja, az egy Szalamisz nevű, kis sziget. Ha odaküldöd flottád felét, felülről hatolhatnak be a szorosba. Ha mindkét oldalon hajóiddal nézek szembe, méltósággal megadhatom magamat, hogy utána kegyelmedet kérhessem. Imádkozom, hogy így legyen, és ismét találkozhassak veled, tisztességgel-becsülettel.” Aláírás „Themisztoklész”, felség.

A hírnök megfordította a papiruszt, újabb szavakat vagy titkos jelképeket keresett. Nem volt ott semmi.

– Hívjátok Mardoniosz tábornokot, nekem pedig kerítsétek elő néhány görög szövetségesemet. Ők majd megerősítik, hogy valóban sziget-e ez a Szalamisz. Valakinek ismernie kell az igazságot.

Egyik testőre elszáguldott, hogy teljesítse királya parancsát. A hírnök lehorgasztotta a fejét, és várta a következő parancsot. A hajóról jött fiú feladta az ellenállást, és a homokba rajzolgatott az ujjával.

Xerxész elmosolyodott, ahogy nézte. Ő is volt ilyen fiatal valamikor. Persze az apja megpálcáztatta volna egy ilyen kiesésért a koncentrálásból. Ő azonban elvitette a suhancot a testőrökkel a legközelebbi tábortűzhöz, hogy adjanak ennie. A levél jóságos örömmel töltötte el a királyt. Hát mégis kiismerte az apja a görögöket! A vezetőiket csakugyan be lehet törni nyereg alá. Az arany és a kegyelem lehetősége fölért egy hadsereggel.

Dél is elmúlt, mire Mardoniosz megjelent a kemény és sebes futástól vérvörös arccal. Xerxész észrevette, hogy a tábornokkal érkező thébaiakat lefegyverezték. Testőrei nem voltak olyan bolondok, hogy akár a legbizalmasabb szövetségeseket is a király közelébe engedjék, ha kard és lándzsa lenne náluk.

A hírnököt még nem bocsátották el, úgyhogy továbbra is ugyanott várakozott, noha a lába már remegett a fáradtságtól. Rekedten károgva fordított görögre, amikor a király megparancsolta, mert nagyon szerette volna látni, mit szólnak a szövetségesei. A felolvasás végén az egyik thébai megkérdezte, láthatná-e az üzenetet. Ritkaság volt az olvasni tudó ember, ám Xerxész megadta az engedélyt. Feszülten figyelte a thébait, aki úgy mormolta lassan mozgó szájjal a szavakat, mintha kóstolgatná őket. A szöveg végére érve vállat vont, és visszaadta a papiruszt a hírnöknek.

– Nem valami jól ismerem Themisztoklészt, felség. Annyit tudok róla, hogy neve van Athénban. – A thébai szünetet tartott, hogy a hírnök lefordíthassa a mondottakat a királynak. – Az igaz, hogy Szalamisz egy sziget. Ezt megerősíthetem ifjúkori tapasztalataim alapján, amikor ugyanebben a kikötőben jártam.

– És hiszed, hogy valóban meg akarja adni magát?

Mivel szavait le kellett fordítani görögre, Xerxésznek volt ideje, hogy megfigyelje, miként reagálnak a kérdésére. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a thébaiak összenéznek, mintegy biztatást keresve. Persze, hiszen görögök, akik úgy döntöttek, inkább elfogadják a perzsák aranyát, semmint lándzsát ragadjanak hadaik ellen. Xerxész a szíve mélyén nem nagyon vette őket emberszámba. Ilyen alakok egyáltalán képesek-e megítélni azoknak a büszkébbeknek az indokait, akiknek nem kellett az arany, akik tengerre szálltak és a szárazon meneteltek, hogy szembenézzenek az ellenséggel, amelyet reményük sem lehet legyőzni?

– Véleményem szerint igen, felség, bár az ilyesmiről nehéz megbizonyosodni. A terv, amelyet javasol, kétségtelenül véget vetne az ütközetnek. Egyetlen hadsereg sem harcolhat egyszerre két fronton.

Xerxész lassan bólogatott, miközben a hírnök megismételte minden szavát. Az ifjú király engedélyezte a thébaiaknak a távozást, és türelmesen várt, amíg az összes görög hasra vágta magát, és hangosan fohászkodva kívánt neki hosszú életet. Felfogják vajon, mekkora megtiszteltetés már az is, hogy szabad hódolniuk? Hogy ez jutalom a szolgálataikért? Kár ezekbe a hellénekbe a finom modor, legalábbis azokba, akik az ő jogara alá tartoznak. Miután a thébaiakat kiterelték, a király Mardonioszhoz fordult.

– Nagyon keveset ígér ez a Themisztoklész – mondta. – Parancsolgat, de kijelenti, hogy nem adhatja meg magát. Ugyanakkor lehetőséget kínál, hogy gyorsan véget vessünk a csatának. Mit tanácsolsz?

– Vagyunk elegen, hogy megpróbálhassuk – felelte Mardoniosz. – Ha sikerül, bizonyosan életek ezreit mentjük meg vele. Talán az is érték, bár ezt nem tudhatom. Akkor még ki kell tervelni, mi legyen a görög foglyokkal. Megengeded, hogy visszaköltözzenek a városukba? Embereim javában bontják a városfalakat.

– Amelyek úgy is maradnak. Jelképezzék az elbontott falak a görögök megadását! – jelentette ki Xerxész. – Nem akarom vörösnek látni a tengert, Mardoniosz. Igen, a bosszú hozott ide, ám ha a harc véget ér, mit akarok magam után hagyni? Csak pernyét és csontokat? Mit mondana most apám?

Mardoniosz egy percig töprengett, Tudta, hogy nemzetek élete múlik minden egyes szaván.

– Azt hiszem… Őfelsége Dareiosz király erődemonstrációt és büntetést óhajtana, hogy soha többé ne kelljen ilyen messzire eljönnie. Ha ez megvolt, nem nagyon foglalkozna tovább a nyugati tartományokkal. Amíg perzsa kormányzók uralkodnak a nevében, amíg a helyőrségek fenntartják a békét, amíg az adók befolynak a királyi kincstárba, azt hiszem, őfelsége elégedett lenne. Atyád sok nemzetet meghódított, amelyekből idővel a leghűségesebb koronagyarmataink lettek. Katonákat küldenek hadunkba, büszkén viselik házadnak színeit és jelképeit a sajátjaik helyett. Atyád ma talán mosolyogna. Te döntesz, felség, ám atyád bölcsessége tovább él benned. Tudom, hogy dicséretére válsz minden lélegzeteddel.

Xerxész elmosolyodott, és megszorította tábornokának vállát.

– Nagyon helyes. Jelezd a zászlóhajómnak, hogy további intézkedésig bocsássanak le egy csónakot. Iszvant kapitány kerülje meg… háromszáz hadihajóval Szalamisz szigetét. Jót tesz nekik egy kis evezés az átlustálkodott délelőtt után! Kanyarodjanak be a szorosba, és nyugatról közelítsenek, de ne kezdeményezzenek harcot! Várjuk ki, hogy ez a Themisztoklész embere legyen a szavának, és megadja magát. Talán még kedvem lesz találkozni ezzel az emberrel.

Mardoniosz hasra vágódott a homokos földön.

– Felség, mi legyen az asszonyokkal és a gyermekekkel, akik ott tartózkodnak a szigeten? Irgalmas leszel hozzájuk?

Xerxész vállat vont. Nem volt szüksége foglyokra, és az évek során megcsömörlött az ágyas rabszolgáktól. Az ifjonti duhajság ideje lejárt. Amit viszont sok fiatal tisztjéről nem lehetett elmondani.

– Válaszd ki minden… tizediket, és végeztesd ki, de gyorsan. – Elmosolyodott, megfenyegette az ujjával a tábornokot. – Egyben kiszemelgetheted a legszebbjét, Mardoniosz – ajándékul azoknak, akik jól és bátran szolgáltak. Igen, így lesz jó. A legmutatósabb nőket és gyermekeket tedd félre a leghívebbek és a legvitézebbek jutalmazására. A maradék visszakerül a férjekhez és a szülőkhöz, hogy boldog kiáltozással magasztalhassák nevemet. De Athénban nem lesz fal. Soha többé. Jelképül diadalomnak.

Mardoniosz ismét a földre borult. Könnyek ültek pilláin, arca felragyogott a lelkesítő új feladattól. Tiszta apja! A győzelem pillanatában Xerxész újra fölfedezte fajtájának eredendő jóságát!

– Felség, te arannyá változtattad a mai napot. Megörökíttetek az írnokokkal minden részletet!

Periklész feszülő izmokkal és inakkal kirángatta a hullámverésből a hatalmas kutyát. Agariszté már félig fölemelte a kezét, hogy leállítsa, aztán mégsem tette. Különben sem hitte, hogy a fiú hallgatna rá. A szelindek nyilvánvalóan nem élt, mert a feje belelógott a vízbe, de Periklész és a testvérei így is kivonszolták redőkben lógó, ázott húsánál fogva a száraz homokra. Elena sírt, és az állat oldalát simogatta.

Agariszté nem a gyerekeit nézte, hanem a mögöttük manőverező és harcoló gályákat. Volt, amelyik olyan közel járt Szalamiszhoz, hogy az asszony láthatta az evezősök és a fedélzeten tartózkodó férfiak arcát. Íjászok is voltak köztük. Vajon lesz olyan, aki megfeszíti az íját sportból vagy kegyetlenségből? Rögtön meg is rémült a gondolattól. A gyerekei is túlságosan szem előtt vannak! Máris túl sok itt a halott. Megpróbálta nem nézni a hátborzongatóan életszerű tetemeket, amelyeknek a szájából csorgott a tengervíz. Volt, amelyik rövid görög khitónt viselt, másoknak göndör perzsa szakálla volt, és még a tengervíz se moshatta ki sötét fürtjeikből az olajat.

– Szerintem el kellene jönnünk innen – mondta Agariszté. – A perzsák hajóin íjászok vannak. Nem akarom, hogy kiszemeljenek benneteket, és megpróbáljanak lenyilazni, vagy kirohanjanak értetek az evezők alól.

Ez új gondolat volt, és olyan ijesztő, hogy az asszony beleborzongott. Xanthipposz hátrahagyott egy kisebb hoplita egységet Szalamiszon, noha neki is égető szüksége lett volna rájuk. És ha az egyik perzsa hajó kikötne, elbírnának velük vajon a szigeti hopliták?

Periklész belebámult a kutya szemébe, és elengedte a füle mellett az anyai aggályokat.

– Gyere már, Periklész! Mozogj!

A fiú sose hallgatott az első hívásra, mintha a fülének több ismétlésre lenne szüksége, hogy működjön. Komolyan őrjítő volt!

– Gyere, Peri! – nógatta Ariphrón.

Periklész motyogott valamit, amitől Ariphrón lángvörös lett mérgében. Agariszté elsőszülöttjét senki se volt képes olyan gyorsan felbőszíteni, mint Periklész, ha éppen olyan kedvében volt. Tiszteletlenségét az anyjuk iránt Ariphrón majdnem annyira a szívére vette, mintha szülő lenne. Agariszté sietve beszélni kezdett, nehogy a fiúk összevesszenek, vagy ami még rosszabb, összeverekedjenek a sziklák és a dűnék mögül figyelő athéni asszonyok szeme láttára.

– Konisz kimúlt, Periklész, amit őszintén sajnálok. Most pedig gyere innen, nehogy kísértésbe hozd valamelyik hajót.

Fia komoran felnézett. Szinte nem is volt emberi a tekintete.

– Én meg akartam állítani. Én szóltam, hogy megfullad! Én szóltam apának! Konisz nem adta fel, és most…

Agariszté megdöbbenésére váratlanul felzokogott, és az állat ráncos pofájának nedves redői közé temette az arcát. Agariszté nem is tudta, hogy a fia ennyire szereti a kutyát.

– Nagyon sajnálom – mondta szelídebben –, de most már semmit sem tehetünk érte. Nem szeretem ezt a sok halottat, Periklész. Gyere szépen.

A fiú feltápászkodott, de közben is a vízbe fúlt kutya összeesett tetemét nézte. Konisz eltévedt a kiköltöztetés tülekedésében, aztán pedig a tengerbe ugrott, hogy kövesse a gazdája hajóját. Agarisztét először fogta el a szomorúság, amiért közölnie kell a férjével, hogy a kutyája kimúlt. Ez persze semmiség a halál és a pusztulás orgiájában, amikor egész világuk inog, mégis érezte, hogy érthetetlen módon könnyek szöknek a szemébe.

Különös, de mintha épp a könnyei csillapították volna le Periklészt. Kézen fogta az anyját, és ismét felkapaszkodtak a helyükre a dűnék között, mindig együtt, mint egy igazi család. Agariszté felfigyelt rá, hogy senki sem foglalta el a területüket. Tehát még mindig van tekintélye, így is, összehomokozott ruhában és üres gyomorral.

Ahogy letelepedtek, Periklész ismét fölállt, és kiment a sziklaperemhez, de az anyja nem rótta meg. Tiszta, sós íze volt a levegőnek. Mind látták a mélyben a holtak uszadékától elkülönülő barna foltot, amely Koniszt jelentette.

Agariszté szeme a füstoszlopra tévedt. Athén még mindig égett.

– Talán minden itt ér véget – súgta az asszony, nem azért, hogy hallják. Periklész mégis hallotta, és megrázta a fejét.

– Nem – mondta. – Evezőseink és hoplitáink megtörik a perzsákat. Nem vallanak kudarcot. Athéniak.

Kihívóan meredt az anyjára, várta, hogy vitatkozzon, ám Agariszté csak bólintott.

A messzeségben változtak a perzsa hajós alakzatok, nem úgy, mint ütközetek közben. Először nem is lehetett érteni, hogy miért. Harcra kész gályák váratlanul eleveztek a hosszas veszteglés után. Messziről olyannak látszottak, mint a tenger sodorta homokturzás vagy egy felbomló méhraj.

Agariszté némán töprengett, hogy mit jelenthet ez. Lassan ő is felállt az athéni asszonyokkal és gyermekekkel együtt, és nézték a hajókat, amint kijönnek a szorosból, evezőikkel habosra keverve a vizet. Agariszté értetlenül csóválta a fejét, és harapdálta az ajkát. A perzsa flotta majdnem pontosan megfeleződött, és az egyik fél átkerült Szalamisz szigetének a túloldalára.

5

Egy tomboló tengeri csatában képtelenség lett volna parancsokat továbbítani, ha nincsenek Xanthipposz reformjai. Xanthipposz azzal a meggyőződéssel tért haza száműzetéséből, hogy a szövetségesek flottája túl nagy és túl nehézkes ahhoz, hogy egyetlen gályáról irányíthassák. Eurübiadész, a spártai parancsnok címeztethette magát nauarkhosznak, de az volt az igazság, hogy parancsait csak a spártai gályák követték, és azok a parancsok is gyakran elsikkadtak a kapitányok örökös váltakozásában. Xanthipposz vezette be a zászlójelzéseket, és a rajparancsnokság intézményét. De még így is tartotta magát a közhit, hogy továbbra is a spártaiak parancsolnak, legalábbis addig, amíg Eurübiadész parancsot nem adott a flottának, hogy hagyja ott Athént, és térjen vissza a Peloponnészoszra.

Egy héttel korábban Themisztoklész látható kelletlenséggel bejelentette a kapitányok gyűlésén, hogy nem engedelmeskedik a parancsnak. Athént kiürítik, a tengerszorost megvédik. Themisztoklész közölte a dühös Eurübiadésszal, hogy spártai hajói nyugodtan távozhatnak, de ha a perzsákat nem állítják meg Szalamisznál, akkor szabad útjuk lesz a Peloponnészosz félszigetig, Spárta és Korinthosz földjére. Egy tucat spártai hajó nem állíthat meg nyolcszázat, hacsak az a tucat be nem tagolódik a nagy flottába.

Themisztoklész a lehető legtapintatosabb szavakba csomagolta renitens szándékait, de nem hagyott helyet a félreértésnek. Athén adott kétszáz triérészt és hozzájuk legénységet, szabadokat és felszabadított rabszolgákat, akárkit, aki le tudott ülni egy padra, és addig húzott, amíg a szíve fel nem mondta a szolgálatot. Még a negyven korinthoszi gályával kiegészült spártai hajóhadhoz képest is Athén jelentette a flottát.

Themisztoklész nézte, ahogy a fedélzeten felvonják a fekete zászlót, a hosszú ponyvacsíkot, amelyet két összekötözött dór lándzsa tartott. Ennek híre megy, mihelyt meglátják. Megegyeztek Xanthipposszal, hogy ez lesz a jel, de csupán akkor, ha nem marad más lehetőség. Utána várt egy ideig, miközben gályájának tisztjei kitértek a harc elől. Nem volt könnyű ott, ahol perzsák sokasága esküdött a vesztükre. Mielőtt felvonták a zászlót, Themisztoklész magához rendelt hat athéni hajót, és beállította őket abba az alakzatba, amelyet Xanthipposz leírt. Ha egy ellenséges gálya túl közel merészkedett, az athéniak alakzatban támadtak. Sikeres taktikának bizonyult, két újabb perzsa hajót lékeltek meg, miközben Themisztoklész várta a választ. Senki sem jött fel a víz alól, miután a perzsa gályák felfordultak. Az evezősöket a padjukhoz láncolták, a tisztek túl sok vasat viseltek, hogy fölvergődhessenek a levegőre.

Telt az idő. Themisztoklész szíve dübörgött. Tengeren sokkal vontatottabb a harc, mint a szárazon. Talpa alatt athéni evezősök dőltek hátra, vagy aludtak, vagy hörpölték tálkából a babfőzeléket, és itták a kézről kézre járó tömlőből a derekasan fölvizezett bort.

Themisztoklész kezdett nyugtalankodni, mert elöl megváltozott az alakzat mintája. Xanthipposz nem volt a barátja, a száműzetés óta bizonyosan nem, ám bíztak egymásban, legalábbis ezzel az ellenséggel szemben. Ha Athén ég, félretehetik jelentéktelen nézeteltéréseiket. Ám nem Xanthipposz volt az első parancsnok, aki válaszolt a zászlóra.

Hajócsoport közeledett szoros egységben; szakasztott olyan volt, mintha egy cápa hasítaná a vizet hullák és hulladék között. Themisztoklész fölismerte a fiatalembert az első fedélzeten. Kimón az orr mellett állt kisterpeszben, kezét könnyedén hátrakulcsolva, és hajlékonyan egyszerre mozgott az emelkedő-süllyedő hajóval. A sztratégosz örökölte apjától a vezetés képességét, vagy talán csak a család vagyonát és nevét. Nem, ez méltatlan gúny, gondolta Themisztoklész. Kimón helyesen mozgott, helyesen állt, mérlegelte szavait, mielőtt beszélt. Nem is fontos, melyik tulajdonságának köszönhette a tekintélyét. Ha az emberek engedelmeskednek, az eredmény gyakorlatilag ugyanaz.

Igazából nem számított, hogy Themisztoklész mit gondol a bajtársairól, akkor nem, amikor a túlélésért küzdenek, miközben a népük egy kopár szigetről figyeli őket. Themisztoklész az ajkát harapdálta a gondolattól. Van legalább ivóvíz Szalamiszon? Vagy ennivaló? Sose támadt kedve kikötni a szigeten, noha százszor is evezgetett és halászott tintahalat a közelében. Szalamisz épp szemben volt Athénnal a tengerszoros túlpartján, az egyetlen lehetséges menedéket kínálta a népnek, miközben a perzsa flotta a part mentén hömpölygött utánuk. Ő és a többi kapitány megmentették a szeretteiket, de talán csak egy napra. Bár lett volna lehetőségük máshova futni, nem egy szigetre, amelyből börtön is lehet…

Kimón beállt Themisztoklész mellé. Xanthipposz is közeledett. A három athéni hajó összeállt tutajjá a tengerszoros közepén. Minden oldalról megbízható tengerészek figyelték, nem támad-e váratlanul az ellenség. Körülöttük tombolt a harc. A szövetséges hajók szenvedtek, miközben három parancsnokuk kihátrált a csatából.

Themisztoklész idegei megfeszültek, amikor Xanthipposz kijött a fedélzet szélére. Kötelek szálltak a levegőben, az evezőket bevonták, hogy a hajók szorosan állhassanak. Themisztoklész azon tűnődött, nem ugyanígy épült-e Xerxész híres hajóhídja a Hellészpontoszon a perzsa hadseregnek? Elképzelte a gályák százaiból álló kígyót. A perzsa sereg azon a széles töltésen vonult be nyugatra.