Skye Warren

A huszár

A fordítás az alábbi könyv alapján készült:

The Knight

CreateSpace Independent Publishing Platform, 2017

Copyright © 2017 by Skye Warren

All rights reserved

Fordította: Megyeri Luca

Szerkesztette: Oláh Ildikó

Hungarian translation © Megyeri Luca, 2022

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Endgame – Trilógia

Skye Warren

A huszár

„Nem a tövis hajlott a lonchoz,
a lonc ölelte körül a tövist.”

Emily Brontë: Üvöltő szelek

Első fejezet

Egyik reggel hangos dübörgésre ébredek. A szomszéd szobában az ágytámla ütemesen ütődik a vékony falhoz. A rezgések még az ágykeretemen át is érezhetők. Ez volt az első éjszakám a Rózsakoszorú motelben, Tanglewood nyugati részén. A nyögéseket és a férfitól származó basszus aláfestést úgy hallom, mintha hangosbemondóba mondanák. Még jobban magamra húzom a vékony plédet, és körülnézek a sötét szobában.

A sikítások megrémisztenek. A szívem hevesen kalapál, idegességemben kiver a hideg veríték. Lerúgom magamról a takarót, és felülök. Az ágy ritmusos mozgása felér egy betöréssel, mintha a szomszédaim itt lihegnének a nyakamban.

Nem emlékszem, mikor aludtam el, de ahogy felriadok, az ágy legszélén találom magam, összegömbölyödve, arccal a karom alatt. Az ébresztőóra piros kijelzője szerint nem aludtam többet negyvenöt percnél.

– Ez az bébi, így jó…!

Most már beszél is a pasi. Enyhe akcentusa van. Szerintem ez nem is ugyanaz az ember. Ahogy elönt a felismerés, elszégyellem magam, hogy ilyen naiv voltam. A szomszéd hölgy nyilván nem a férjével turistáskodik Tanglewood belvárosában, hanem prosti, a pasik pedig a kuncsaftjai.

– Nagyon jó vagy, bébi, ne hagyd abba!

Az alvásról már végképp lemondok, mert a helyzet túl ismerős, és túl mélyen érint.

A világos asztalon álló ventilátor kellemesen hűti a bőrömet. A füstön kívül valami beazonosíthatatlan szag árad be a szobámba. Az asztalon van egyébként az összes vagyonom: egy ruhazsák, amiben a koleszban tároltam a szennyest. Most ebben hoztam el az éjszakára szükséges holmimat. Mellette pedig a mitológiai tankönyveim hevernek, amiket semmi értelme megtartanom, úgyse tudom folytatni a sulit, mégse visz rá a lélek, hogy kidobjam őket.

Egy kis pénzem is maradt, ami egyébként apám gyógyszereire sem elég, a ház fenntartására meg pláne nem, de néhány hétig ellakhatok belőle ebben a szerény motelszobában. Még ételre is futja, ha odafigyelek.

– Fordulj meg! – hallom a szomszédból a férfihangot. – Látni akarom azt a szép nagy seggedet, ha már fizettem érte. Igen! Ez az, kurva jó!

Borsódzni kezd a hátam, de biztos vagyok benne, hogy nem a ventilátortól. Kíváncsi vagyok az arctalan nőre a szomszédból. Vajon mit gondolhat és mit érezhet most? Lehet, hogy szégyelli magát, bűntudata van, de az is lehet, hogy megkönnyebbült. Vagy van elég esze ahhoz, hogy leigya magát, hogy tompítsa az érzékeit.

Bizonyos szempontból könnyű dolgom van, hogy csak a túlélésre kell koncentrálnom, amióta elvesztettem a házat. Csak azt kell kitalálnom, mit egyek, hol aludjak és melyik önkiszolgáló mosodát használjam, ahol mosószer-automata is van. Ez legalább nem nehéz. Eddig már úgyis annyi mindent elrontottam. Nem sikerült megmentenem apámat, és ami még rosszabb, anyámat sem, sőt magamat sem.

– Ne ellenkezz annyit, úgyis seggbe duglak! Szűkebb lukra vágyom.

Te jó ég! Már én szégyellem magam…

Kíváncsi lennék, fél-e a nő, vagy már mindenbe beletörődött. Vajon tudja, hogy minden áthallatszik, vagy már nem is érdekli?

Nem bírom már ezt hallgatni.

A fürdőszoba padlóján megcsillan valami, ami nem tisztítószernek tűnik. A repedések feketéllenek, olyan koszosak, mintha megjelölték volna. Elég ocsmány, de legalább meg tudom nyitni a csapot. A törött zuhanytálcába nagy sugárban ömlik a víz, ami még a szomszédos szexhangokat is elfojtja. Egyébként még mindig kombinéban és bugyiban vagyok, amiben aludni szoktam. Felülök a vécé lehajtott fedelére, a térdem az állam alá húzom, és élvezem, hogy a meleg pára átjárja az arcomat.

A zubogó víz mellett a szomszédok helyett már csak a saját gondolataimat hallom.

Második fejezet

Valaha egy valóságos kastélyban éltem, amit az életem árán is megvédtem volna. Gabriel Millernek egyébként nem az ingatlanra fájt a foga, hanem az ártatlanságomra.

Oda is adtam neki, mégsem volt elég.

Ezért itt az ideje, hogy visszaszerezzem a családom otthonát.

A napfény besüt a motelszoba nehéz függönyének függőleges résén, két részre osztva a helyiséget. Az egyik oldalon egy bevetetlen ágy hever, az éjjeliszekrényen egy poros Bibliával, míg a másik oldalon egy asztal és egy szék áll, egy letűnt élet ruha- és könyvhalmokból álló kincseivel. A tükörre vetülő fényháromszöget kihasználva végre megfésülködöm és megmosom a fogam, hogy valamelyest emberformát öltsek. Ahová készülök, ott méretre szabott öltönyök és menő sminkek vannak, amikkel a Smith iskolai pólóm és a kedvenc farmerem nem igazán veszi fel a versenyt az életemért folyó harcban.

Az összes pénzem begyűröm a farzsebembe, a kulcsom mellé, amiket még néhány órára se szívesen hagyok itt. Nem hinném, hogy mindennap takarítják a szobákat, és az se biztos, hogy lopnak, de jobb a békesség. A méregdrága tandíjról és a jótékonysági estekről lassan áttevődött a fókuszpontom a sarki hot dogosra.Amint kinyitom az ajtót, elvakít a napfény.Aztán a következő pillanatban egy hatalmas testbe botlom, ami éppen keresztben fekszik előttem.

– Úristen! – kiáltok ijedtemben, az aszfaltra tenyerelve. – Bocsánat!

Két évtized neveltetés során megtanultam, hogy először elnézést kérünk, csak aztán kérdezünk.

A hatalmas alak feltápászkodik, én pedig rémülten hátralépek. Mélykék szeme rám villan a szőke borostája felett. Magas, széles vállú, izmos – egyszóval veszélyes alak, jobb, ha a bocsánatkérések helyett inkább megvédem magam.

– Nincs nálam pénz – hazudom automatikusan, miközben felkészülök a futásra. Az ajtóm nyitva maradt, ő pedig kis híján a küszöbön áll, de a ruháimról és a könyveimről végül is le tudok mondani.

Bozontos szemöldökét ráncolva rám fintorog. – Nem kell a kurva pénzed.

Megkönnyebbülve veszem észre, hogy nem a tegnapi beszédes kuncsaft a szomszédból, bár attól még meglehet, hogy ő is megfordult már itt. Az is lehet, hogy egyszerűen fizetés nélkül elveszi, amit akar.

– Nem akarok zűrt – lépek hátra lassan.

Mondjuk, nyilván ő sem.

Most dühében még nagyobbnak tűnik a pasas; olyan, mint egy nagy kutya, amelyiknek áll a hátán a szőr a nemkívánatos személy láttán. – Talán hozzád értem egy ujjal is, baszd meg?

Dörmögő szavai a békülő szándék mellett fenyegetést is rejtenek. Végül is nem bántott, de azért nagy és erős, én meg egyedül vagyok. A fenyegetést nem mindig kell szavakba önteni ahhoz, hogy valóságos legyen.

– Nem, de elállja az utat! – vágom rá aztán valamiféle belső erőtől vezérelve.

Hátrapillant a nyitott ajtóra, és szemügyre veszi a bevetetlen ágyamat a könyvhalmokkal. Kíváncsi lennék, mi jár most a fejében. Hogy mit vihet el, vagy hogy a félhomályban azt csinál velem, amit akar? Valahogy túl alaposan feltérképezi a szobát, majd sunyin rám pillant.

– Mennyi?

Hirtelen elönt a szégyen, savként kezdi marni a torkomat. Ez azt hiszi, hogy prosti vagyok, mint a szomszéd csaj. – Több, mint amit megengedhetsz magadnak! – vágom rá nyomban, bár jobban érezném magam, ha nem tettem volna.

Hangosan felnevet, őszintén, mint aki meglepődött. – Azt hiszem, kurvára igazad van.

Ellép oldalra, és egy mesterkélt mozdulattal az ajtóra mutat.

Az egész abszolút csapdának tűnik. Az erőszaktevők is ugyanígy csinálják. Amint az ajtóhoz lépnék, betuszkolna, és ki tudja miket művelne velem. A tegnapi áthallatszott műsorból ítélve a kutya nem segítene rajtam, bárhogy is sikítoznék.

De ha csak egy farmeremet lopja el, az is sok, tekintve, hogy jelenleg összesen kettő van. Egy lépést közelebb lépek, miközben gyanúsan méregetem, mint egy kígyót az erdei ösvényen. A szeme valahogy keményen csillog, mint aki már látott hullát, és arra számít, hogy még fog is. Minden mozdulatom harcra kész, de ő csak keresztbe font karokkal figyel.

Végül is nem támadott meg, de nem is hagy békén. Áthatóan néz rám; pillantása sokkal jelentőségteljesebb, mint egy random hajléktalané.

Sikerül bezárnom az ajtót. A nyelv hangosan kattan a zárban.

Furcsa hálával rápillantok. Továbbra sem bízom benne, de volt benne valami intim, ahogy megzavarta a reggeli békémet. Mintha kódolt üzenete lenne, ahogy áll és néz rám.

– Hogy hívnak? – kérdezem megenyhülve.

– Miért akarod tudni? – néz rám gyanakodva, amitől nevethetnékem támad.

Nem baj, nem számít. – Én Avery vagyok – szólok kezdeményezőn, mire csak hideg, könyörtelen csenddel válaszol.

Most már mennem kell, hogy visszaszerezzem a „váram”. Lassan elindulok.

– Will vagyok – szól mögém lépve.

Egy pillanatra megtorpanok. Most már elfogadom a közeledését, az ilyesmi úgyis ritkán adatik meg. Nem nevezném barátomnak Willt, de muszáj szövetségeseket szereznem. Ebben a városban már úgyis túl sok ellenségem van.

Harmadik fejezet

A buszmegállóhoz göröngyös járdákon jutok el. A metró csikorgó kerekekkel szeli át a belvárost, mire végre az állami szanatórium vaskapujához érek.

Odabent a fehér márványpadló ezüst mintája szépen csillog a csillárok fénye alatt. Egy ilyen luxushelyet sosem tudtam volna önerőből megfizetni.

– Nyugtalan éjszakája volt – meséli a nővér együttérzőn. – Az orvos írt elő altatót a számára, így valószínűleg még egy ideig aluszékony lesz, miután felébredt.

– Rendben – szólok erőltetett mosollyal –, úgyis csak ülök majd mellette.

Az igazság az, hogy a szívrohama óta, az elmúlt három napban, fel sem ébredt, akkor sem, ha meglátogattam. Szégyellem, de megkönnyebbültem. Így legalább békésen pihenhet abban a tudatban, hogy a ház még a miénk. És addig azt sem tudja meg, hogy a lánya elárverezte a szüzességét. Fogalmam sincs, mit fogok neki mondani, ha majd egyszer magához tér.

Hogy magyarázom meg mindezt?

Halványsárga spotlámpák világítják meg a szobát az ágy feletti fapanelből. Az ágy sokkal nagyobb a szokásosnál, nagy, műanyag rácsok keretezik. A sípoló-csipogó kütyüket és műszereket egy ízléses, antik szekrény rejti el a látogatók szeme elől.

– Szia, Papa! – Apám sokkal idősebbnek tűnik a fehér lepedőn fekve, száraz, elvékonyodott bőrén átütnek a lila vénák. Még mindig tisztán látszanak a bőrén a támadás nyomai. A hegek láttán borsódzni kezd a hátam, mert az ellenségei még mindig szabadon kószálnak odakint. Még az a férfi is szabadon jár-kel, aki a kertünkben ólálkodott, amíg egyedül voltam apámmal a házban.

Néha úgy érzem, paranoiás lettem, mintha a nehézségeink megváltoztattak volna, és mintha egyre rosszabb emberré válnék. Különösen, ha apám megtört, gyenge testére nézek, látszanak beigazolódni a félelmeim. Valaki még bántani akarja. Az is lehet, hogy holtan akarják látni. Lehet, hogy újabb támadásra készülnek?

Amíg apám kórházban van, biztonságban van. Az őr- és portaszolgálat itt színvonalas, akárcsak az ételek és az ellátás. Ez most a lehető legjobb megoldás. A könyv, amit hoztam neki, érintetlenül hever az éjjeliszekrényen. A történelem legveszélyesebb asszonyai. A régi, elnyűtt kiadást úgysem lehetett volna eladni, így megtartottam emlékeztetőül, hogy éltek valaha erős nők, akiket még a rendszer sem volt képes megállítani; nők, akik nem gyalogként szerepeltek a férfiak elleni játszmákban.

Leülök az ágya szélére, és hangosan olvasni kezdek.

„Számtalan történet született a gyönyörű arcról, amely ezer hajót indított hadba, Helené és Parisz szerelméről, amely a trójai háború kitörését okozta. Tényleg Helené szépsége kergette őrületbe a férfiakat? Vagy ez csupán ürügy volt a gazdasági egyenlőtlenségek helyrehozatalára? Mi rejtőzhet még a felszín alatt, amiről nem is tudunk?”

Fogalmam sincs, apám hall-e engem, mindenesetre egy próbát megér.

Helené és Trója történetéről mindig anyám jut eszembe. Apám hívta őt így, és nagyon illett is rá ez a név. Gyönyörű nő volt, egy király felesége. Igaz, nem szított háborút – legalábbis nem tudok róla, de éppolyan titokzatos szereplője a múltamnak, akinek alakját csak apám elbeszélései alapján tudom összerakni, mint Helené volt a történészek számára, akiknek legendák, elbeszélések és feljegyzések szolgáltak tudásuk alapjául.

„Helené történelmi szerepe több kérdést is felvet. Egyrészt hogyan reprezentálta a szépségideált? Másrészt mennyire lehetett befolyása a történelmi események alakulásában?”

Az ágy felől nyöszörgést hallok. Ahogy felpillantok, észreveszem, hogy bár Papa szeme csukva van, a szemöldökét mégis mozgatja. Finoman megszorítom a jéghideg kezét.

Megszólítom, de nem reagál.

– Most biztos unatkozol – kezdem nagyokat nyelve. – Gyakran elképzelem, hogy rám mosolyogsz és azt mondod, ne olvassak a sötétben, mert elrontom a szemem.

Újabb nyöszörgést hallok, ezúttal hangosabbat, zaklatottabbat. Apám alsó ajka megmozdul. Biztos beszélni akar hozzám, csak az a baj, hogy nem látom, hogy ébren van-e vagy álmodik.

– Papa, itt vagyok! Hallasz engem?

– Helen? – kérdezi alig hallhatóan, mire könnyes szemmel helyeselni kezdek.

A hangsúlyán hallom, hogy nem hallotta, amit az imént mondtam. A válasz nem volt tudatos, mivel apám zavartnak tűnik, csak a gyógyszerek beszélnek belőle. A hangja vágyakozónak tűnt, így nyilván nem egy történelmi személyiségre, hanem anyámra, Helen Jamesre gondolt.

– Ms. James! – szólal meg mögöttem egy hang, mire ijedtemben megpördülök.

Egy lélegzetelállító pillanatig összemosódik múlt és jelen, mire sikerül összeszednem magam. – Jó napot, Mr. Stewart!

– Sajnálom, hogy az édesapjának ilyen lassan javul az állapota, de az orvosa bizakodó. Azt mondja, a kora és a sérülései ellenére a létfontosságú szervei kiválóan működnek.

– Köszönöm – felelem hálával a múltnak, bizakodva a jövő felé.

– Sajnos, azért nagy a kockázata annak, hogy újabb szívrohamot vagy sztrókot kapjon, de van egy egészen új véralvadásgátló a piacon, ami sokat segíthet. Az orvosa majd felvilágosítja önöket a részletekről.

Egy vadonatúj gyógyszer? Az biztos aranyárban adják. És biztosításunk sincs.

– Jó, csak nekünk… – kezdem elszoruló szívvel.

– Efelől ne aggódjon, Ms. James – szól megértő pillantással, ami felér egy tőrdöféssel. – Mr. Miller már mindenről gondoskodott.

Tudom, hogy Gabriel fizeti apám ellátását, de mi van, ha egyszer csak abbahagyja? Egyelőre nem jutok hozzá az aukción elnyert pénzhez, még nem telt le a harminc nap. Addig apám utcára is kerülhet, ami számára felér egy halálos ítélettel.

Mr. Stewart közelebb lép, és megfogja a kezem, amivel a szék karfájára támaszkodtam. – Kérem, hadd nyugtassam meg azzal, hogy Mr. Miller bőkezű adományt utalt az alapítványunk részére. Az egyetlen kikötése az volt, hogy ellátást biztosítsunk az édesapja számára, ameddig csak szükséges. Ezért nem kell aggódnia, koncentráljon csakis az édesapja egészségére.

Értetlenül bámulok rá. Ez a szolgáltatás csillagászati összegekbe kerül. Miután apámat megtámadták, a város összes rehabját megnéztem. Akkor persze még egy kiselejtezett ágyat sem tudtam volna bérelni neki, nemhogy teljes ellátást. Most azonban Gabriel még ennél is többet fizetett.

– Most talán még aggódóbb arcot vág – néz rám sejtelmes mosollyal.

A szavak hirtelen a nyelvemen ragadnak. Össze vagyok zavarodva. Egyszerre érzek hálát és félelmet, mert fogalmam sincs, mit fog ezért cserébe elvárni.

– Mr. Miller nem családtag – nyögöm ki nagy nehezen.

És még csak nem is barát. Gabriel Miller az ellenségünk. Egy bűnöző, aki tönkretette az apámat, aki elárulta és feljelentette, és aki megvásárolta a szüzességemet. Önszántából biztos, hogy nem segítene. Csak húzza az időt, hogy apám minél tovább életben maradjon, hogy újra bántani tudja, engem pedig megint megalázhasson.

– Értem – szól Mr. Stewart. Számomra hitelesnek tűnik, gondolom, már ő is átlátja, hogy az anyagi segítség pusztán alattomos önérdek, álruhába bújtatva. – Az imént hallottam, hogy olvasott az édesapjának. Ez igazán kedves dolog.

– Szerintem nem is hallja.

– Lehetséges, de nem is ez a lényeg. Ha jó szívvel adunk valamit, az nekünk is jót tesz.

– Azt mondja, Gabriel Miller kedvessége is a lelkifurdalásának tudható be, amiért tönkretette az apámat?

– Meglehet – mosolyog halványan. – Bár engem inkább az objektív tények érdekelnek. Ms. James, lehet, hogy nem is sejti, de az irányítás az ön kezében van.

Negyedik fejezet

A görög mitológiában az áll, hogy a trójai Helené volt a legszebb asszony a világon. A középkori és reneszánsz művészetben számtalan módon ábrázolták, a művészek egyéni szépségideálja és interpretációja alapján. Tudom, minden kislány úgy gondolja, hogy az ő anyukája a legszebb, de az én anyámat különösen könnyű elképzelni földig érő palásttal a zöld tenger csillogó víztükre felett.

Számomra ilyen volt Helen James, akinek versengtek a férfiak a kegyeiért, ám ő végül egy királyhoz ment hozzá. Egyébként merőben más volt, mint én.

Ami engem illet, otthagytam az iskolát, elvesztettem a családi házunkat, és eladtam a szüzességemet. Egyszóval, semmi olyan nem tettem, amit érdemes lenne megörökíteni az utókor számára.

Gabriel Miller sem egy előkelőség, bár a Miller Művek csillogó épülete felér egy palotával. Az előtérben egy ezer égőből készült csillár szórja ragyogó fényét Atlasz faragott szobrára.

– Mr. Miller jelenleg házon kívül van – szól az egyik, csinos, kék szemű recepciós fémkeretes szemüvege mögül.

– Tudom – vágom rá mentegetőzve –, de higgye el, Mr. Miller tudja, ki vagyok, személyesen ismerjük egymást. Ha szólna neki, kérem…

– Sajnálom, ez most nem lehetséges – folytatja elszántan, miközben néhányszor valamit pötyög a billentyűzeten.

– Tudom, nincs bent – fejezem be a mondatát, amit addigra már vagy tucatszor hallottam.

Minden igyekezetével próbál elhajtani, én viszont legalább annyira akarok maradni. Kedves húzás volt Gabrieltől, hogy egy halom pénzt adományozott az ápolási intézetnek, viszont a családi házunkat továbbra is ő birtokolja, amit sajnos hivatalos iratok is igazolnak.

– Ha kívánja, beszélhet a business managerrel.

Nem biztos, hogy Gabriel hajlandó fogadni, de amíg nem is tudja, hogy itt vagyok, addig ez nem fog kiderülni. Idegességemben előjön a refluxom. Tudom, hogy Gabriel mindent szándékosan tett. Csak azért küldött el, hogy szembesüljek vele, hogy most már sehová sem mehetek.

– Rendben – egyezem bele kimerülten.

Egy random kerített alkalmazott nyilván nem fog tudni segíteni rajtam, mivel fogalma sincs arról, hogy Gabriel mit tett velem és az apámmal.

A legnagyobb meglepetésemre egy nő toppan elém. Matrózkék kosztümje kiemeli karcsú derekát és hosszú combját. Túl fiatalnak találom ehhez a pozícióhoz, csupán néhány évvel lehet idősebb nálam.

– Ms. James! – üdvözöl kedves hangon. – Charlotte Thomas vagyok. Kérem, fáradjon velem! Odafent megbeszélhetjük az ügyet.

– Köszönöm – nyögöm ki bambán, miközben ő a csillogó liftajtó felé terel. Megdöbbent, hogy Miller cégénél bárki is szeretettel fogad, főleg egy olyan személy, aki tisztában van a családunk helyzetével.

– Csak ön után – szól udvariasan, miután lehúzta a kártyáját az érzékelőn.

A tükrös liftben végképp megállapítom, hogy milyen slampos a ruhám a környezethez. Csak annyit látok, hogy egy ijedt kislány áll egy érett, dolgozó nő mellett, amivé én is válni szeretnék. – Ms. Thomas…

– Kérem, hívjon Charlotte-nak, Ms. Thomas az anyám, aki egy valóságos sárkány – teszi hozzá borzongva, cinkos mosollyal.

– Csak nem Nina Thomas? – pislogok döbbenten, mire széles cápamosollyal válaszol. – Bizony, ő az.

– Anyukám barátnője volt! Csak néhányszor találkoztam Ninával, a társasági összejöveteleken, de mindig melegen átölelt és elmondta, hogy mennyire hasonlítok anyámra. A szüleim esküvőjén is ő volt a tanú.

– Tudom – szól Charlotte vidáman. – Anyám mondta, hogy a legjobb barátnők voltak. És tekintve, hogy anyám nem sok mindenkit visel el, le a kalappal Helen előtt.

Hirtelen rossz érzéssel tölt el, hogy Charlotte annak a fickónak dolgozik, aki tönkretette a családomat, kilóra megvette a szüzességemet és eltulajdonította anyám házát. Ugyanakkor, gombóccal a torkomban, furcsán meg is könnyebbülök, hogy legalább anyámnak nem kell mindezt végignéznie.

Gondolom, kiül az arcomra a döbbenet, mert Charlotte együttérzéssel megsimogatja a kézfejem. – Tudom, hogy ez egy speciális eset, de mindent meg fogok tenni, hogy segítsek neked.

– Ez azt jelenti, hogy a házat is visszakapom?

– Nem, de mindent elmagyarázok, és végigkísérlek a folyamaton. Mr. Miller bizonyára…

A lift hangjelzésére Charlotte-ban megakad a szó. A szélesre nyíló, automata ajtók kárpitozott, mahagónifalú helyiséget tárnak elénk, amelyeket két óriás absztrakt festmény díszít.

– Mr. Miller valójában…

– Nehéz ember, de tisztességes.

Még hogy tisztességes! Valahogy nem ezt a jelzőt akasztanám rá azok után, ahogy velem bánt.

Az új környezet és a halvány fények elszédítenek. Már a liftben is kicsinek éreztem magam, hát még a hallban. Úgy érzem magam, mint Alice Csodaországban, a sütievés után. Minden túl nagynak és sötétnek tűnik, mintha újból zuhanni kezdenék.

Ellentétben velem Charlotte magabiztosan lépked a vaskos oszlopok között. – Ne aggódj! – mondja, amitől egyáltalán nem nyugszom meg. Szó nélkül sietek a nyomában, emelt fővel, pedig nyomasztóan hat rám a hely. Néhány perc múlva egy kilincs nélküli faajtóhoz érünk. Csupán egy halvány téglalap körvonala utal arra, hogy ez egyáltalán egy bejárat lehet. Charlotte megérinti a mahagónifalat, amiből apró fények gyúlnak ki az ujjai alatt. A klasszikus luxus mögött high-tech biztonsági rendszer lapul. A fapanel szélesre nyílik, és egy tágas iroda tárul elénk.

Charlotte méltóságteljesen beljebb tessékel.

Úgy érzem magam, mint egy bizonytalan lábakon imbolygó, újszülött borjú. Vagy inkább, mint egy naiv, ma született bárány.

A személyautó méretű asztal mellett két hatalmas bőrfotel kapott helyet. Lekuporodom az egyik szélére, összekulcsolt kézzel, a térdem pedig szorosan összezárom. Még mindig úgy érzem, mintha zuhannék, bár tudom, hogy most már hamarosan földet érek.

Charlotte is helyet foglal az asztalnál, közvetlenül mellettem. – A házad jelenleg egy pénzügyi letét, amit ideiglenesen egy cég birtokol, hogy árverésre bocsáthassa az adósság kifizetése érdekében.

A tenyerem izzadni kezd. – Nem értem, hogy került a ház más cég tulajdonába. A ház az én nevemen volt, nem az apámén, így nem hajthatnák be vele apám adósságát.

A lelkem mélyén tudom, hogy anyám előre sejtette, hogy ez megtörténik, és azért íratta a nevemre, hogy megóvjon, ha apám bűncselekményekbe keveredne.

Vajon mi lehet az a titok, amit előre tudott?

– Ebben nem vagyok biztos – szól Charlotte együttérzéssel. – Csak azt tudom, hogy a bírósági ítélet után a házat lefoglalták, és a Miller Művek tulajdonába került.

Következő lépésként kénytelen leszek meglátogatni Landon bácsit, hiszen anyám halála óta ő kezelte a pénzügyeimet. Korábban azt állította, a ház biztonságban van. Sajnos, legutoljára az aukción láttam Landont, amikor lekurvázott, és a képembe vágta, hogy bemocskoltam anyám emlékét

Lélegezz mélyeket. – Van valami módja annak, hogy elkerüljük az árverést? Lehetséges lenne, ha visszafizetném az adósságot?

Gabriel Miller egymilliót fizetett a szüzességemért, de csak egy hónap múlva férhetek hozzá a pénzhez, az árveréstől számítva, ami még két hetet jelent.

– Azt hiszem, ezzel már elkéstél. A szigorú szabályozások miatt az árverés az egyetlen módja, hogy a ház kikerüljön Miller cégének tulajdonából.

– És én is licitálhatok a házra? – kérdezem az ajkamba harapva.

– Elvileg igen.

– Mennyi lesz a kikiáltási ár?

– A licit mindig jelképes összegről indul, ami jelen esetben kétszázezer dollár. De hogy aztán meddig emelik, azt nem lehet előre tudni – rántja meg keskeny, törékeny vállát. – Piaci áron ez a ház több milliót ér, de az árveréseken általában az értékük töredékéért kelnek el.

– Például egymillióért? Mert annyim lesz. Mikor lesz az árverés?

– Ezért is akartalak hívni.

A mobilomat kikapcsolták, mert nem tudtam fizetni. – Miért?

– Az árverés két nap múlva lesz.

Megint a mélybe zuhanok. – Ne! Addig képtelen vagyok előkeríteni a pénzt! És miért rendezik meg ilyen hamar?

– Hogy minél hamarabb ki legyen fizetve az adósság, a kamatok emelkedése nélkül.

Két nap! Hihetetlen. Apám büntetőügyében hat hónap alatt hoztak ítéletet.

– A te ügyedet különösen felgyorsították – teszi hozzá, lesütve szép barna szemét.

Könnybe lábad a szemem, de nem akarok előtte sírni. – Van valami módja annak, hogy egy későbbi időpontra halasszák az árverést? – kérdezem, miközben a kezem önkéntelenül is ökölbe szorul.

– Benyújthatsz halasztási kérelmet, egy ügyvéd segít megírni, de az esetek többségében…

– Nincs az a bíró, amelyik megadná neked – szólal meg egy érces hang a hátam mögül.

Ahogy talpra ugrom és megfordulok, Gabriel Miller áll előttem. Most látom először, amióta elvette a szüzességemet. Akkor pucér voltam és sebezhető, de legalább volt rajtam smink.

Most farmert és Smith főiskolás pólót viselek, amiben úgy érzem magam, mint egy gyerek.

– Hát te…

– Hát te! – ismétli gúnyolódva, amivel a zsigereimig hatol. – Ez az én irodám.

Charlotte közben felpattan az asztaltól. – Magukra hagyom önöket. Gondolom, sok megbeszélnivalójuk akad – szól Charlotte hivatalos modorban.

– Köszönöm, Ms. Thomas. – Gabriel hangja fenyegetően cseng, mély, rövid pillantását mégsem tudom hova tenni. Egy biztos, nem örül, hogy Charlotte behozott ide. Lelkem egy része hálás neki, ugyanakkor az is megfordul a fejemben, hogy mindig az oroszlán karmai között táncolok.

Gabriel magas termetére árnyékot vetnek a tágas helyiség bútorai. Nem látom tisztán az arcát, jelenléte mégis áthatolhatatlanul ölel körül. A pillantásától úgy érzem, mintha forró láva ömlene rám, miközben a szívem hevesen kalapálni kezd. Ritmusa az aktusunkra emlékeztet, amit sosem fogok elfelejteni.

– Elloptad a házamat – mondom hangosan a tágas térben.

Ahogy Gabriel közelebb lép, egy fénycsík suhan át az arcán. Újra és újra megdöbbenek, hogy az aranybarna szemével hogyan képes ilyen jeges pillantást vetni rám, mintha nem is evilági lenne. – A Miller Művek a bíróság jogerős ítélete alapján vette tulajdonba a házat. A jogrendszerért csak nem hibáztathatsz – mondja szárazon, amitől sikítani tudnék.

Hát persze, hogy ő intézte el az egészet. – Halasztást fogok kérni. Megbízok egy ügyvédet.

– Igazán? És miből fizeted ki a díját?

Mindketten tudjuk, hogy az árverésig nem juthatok a pénzemhez. – Szörnyeteg vagy!

– Ha már egyszer én fizetem apád egészségügyi ellátását, legalább hálás lehetnél érte.

– Hálás?! Csakis miattad van erre szüksége!

Tudom, a vádaskodás nem teljesen jogos, hiszen Gabriel azért kötött vádalkut, és azért verette kis híján halálra, mert apám becsapta őt.

Gabriel közelebb sétál, oldalról végigmér, majd megpördít. Most már egyenesen a szemébe nézek. – Amit az imént mondtam, komolyan is gondolom. Hiába kérnél halasztást, nem fogod megkapni.

– Mert már mindenkit lefizettél.

– Talán ezért is. De a legfőbb oka az, hogy a családnevetek nem cseng már jól a városban, miután apádat csalással vádolták.

Most már végképp minden álmom és reményem a nevetségesen vastag szőnyegén hever, mégsem akarom, hogy lássa rajtam a csalódottságot. – Lehet, hogy apám követett el dolgokat, de én sosem vertelek át.

– Valóban nem? Ha jól emlékszem, egy teljes hónapot fizettem a szolgálataidért.

– Te küldtél el! – vágom rá égő arccal.

– És mi van, ha újra igényt tartok rád?

Most már késő. Legszívesebben a képébe vágnám, de nem tehetem meg, mielőtt meg nem kapom a pénzt. Talán így még maradt némi halvány esély arra, hogy visszaszerezzen anyám házát. – Anyám semmit sem ártott neked.

– Mi köze ehhez Helen Jamesnek?

Ahogy kimondja a nevét, összeszorul a torkom. – Ez anyám háza volt, tőle kaptam, nem apámtól. Az én nevemen volt, és fogalmam sincs, hogy lophattad el.

– Kissé erős szó a „lopás”, nem gondolod? Főleg, ha nincs bizonyítékod.