Thor: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Amikor megpillantotta a hágó végén lévő síkságot, Thor csak vigyorogni tudott. Meggyorsította lépteit, alig várta, hogy végre harcban találkozzon Jarl Erik embereivel.

Erre készültek. Erre terveztek. Vágytak rá, mióta hazatértek egy rajtaütésről, és Erik keze munkáját találták. Senki sem maradt életben, és a falu még mindig parázslott. És amit Erik és az emberei tettek a húgával, Sif-fel...

Még most is nehezen tudta elűzni a képet a fejéből. Úgy nézett ki, mintha egy vadállat marcangolta volna szét. Mély vágások hasítottak végig az arcától a tunika mellkasán, amelyet Thor a sajátjaként ismert fel, úgy vágták fel a húst és az anyagot, hogy a nő gyorsan elvérzett volna a sebeiből, ha nem ölik meg teljesen. És a kezében szorongatta, azok a hideg, megmerevedett ujjak még a halálban sem engedtek a szorításukból, apjuk kalapácsát. Sif az utolsó leheletéig harcolt, Thor nem kételkedett benne, és valószínűleg most a Valhallában van a többi harcossal együtt, de többet érdemelt volna. Igazságot érdemelt.

Thor bosszúszomja azóta is parázslott. Végre kiereszthette lángjának teljes dühét Erikre és az embereire, akik mindent elvettek tőle.

De még a csizmája ropogása a havon sem tudta elnyomni az őt követők aggódó suttogását.

"Az egyik felderítő nem jött vissza."

"Lehet, hogy már várnak ránk. Készen állnak a rajtaütésre."

"Mi lenne, ha..."

Valóban, mi lenne, ha?

Thor a magasba emelte kalapácsát. "Mi van, ha a hágó elhagyásakor a hóból rontunk ki, egyenesen a csatába? Ó, az a dicsőség! Harcolni és meghalni a csatában, hogy a Valhallában újra egyesüljünk azokkal, akik Erik gyáva támadásában haltak meg a falunk ellen? Vagy győzni, és Eriket a Helbe küldeni a többi gyávával együtt?" Megrázta a kalapácsát. "Előre a dicsőségbe!"

"Előre!" - kiáltott Odin a hágó magasabb pontjáról. És jól is tette. Elvesztette a feleségét és a fiait a rajtaütésben - több oka volt a bosszúra, mint a többieknek együttvéve. "A győzelemre!"

A többi férfi is átvette a kiáltást, mígnem egyetlen szótlan kiáltássá vált, amely mindannyiukat előre vitte, a csizmák már nem ropogtak, hanem doboltak, mint száz dob üteme, először Thor hátán, majd az oldalain, ugyanolyan lelkesen, mint maga Thor.

Ha Erik nem is tudta, hogy jönnek, most már tudta. Thor remélte, hogy a férfi remegett a csizmájában.

"Odinért és a dicsőségért!" Thor káromkodott, miközben kirohant a síkságra.

És egyenesen a csatába, amiért imádkozott.

Addig suhintotta a kalapácsát, amíg az csöpögött a vértől, és még mindig dúlt a csata. Úgy tűnt, hogy minden egyes ember, akit elütött, kettővel több támadt a helyén. Mint valami varázslat.

"Odinért és a dicsőségért!" - üvöltötte újra, és a korábbinál jóval kevesebb ember válaszkiáltását hallotta. Újult erővel harcolt tovább, azokért, akik már a Valhallában vártak rá.

A délután szürkületbe váltott, de ő még mindig küzdött. Még egyet és még egyet és még egyet és még egyet.

Ekkor Erik emberei mintha megálltak volna, mintha hallottak volna egy parancsot, amit ő nem.

Erik megparancsolta nekik, hogy adják meg magukat, vagy vonuljanak vissza, mint a gyáva gyáva, aki volt? Thor mellkasában elragadtatás támadt.

"Odinért!" - kiáltotta, és előrenyomult a harcba.

Kénytelen volt megállni, mert Tyr és Erik egyik embere elállta az útját. Erik embere elesett, Tyr pedig felemelte a fejszéjét, hogy gyilkos csapást mérjen rá... csakhogy a leghatalmasabb farkas, akit Thor valaha látott, Tyr keze köré szorította az állkapcsát.

A fejsze a földre esett.

A lény felemelkedett, kinyújtotta karmait, és végigharapta őket Tyr homlokán, mielőtt kirántotta volna őket a halott ember húsából, hogy véres szökőkutat szabadítson fel. Tyr összeesett, látatlan szemekkel bámult fel a valkűrökre, akik kétségtelenül azért jöttek, hogy begyűjtsék a lelkét, hogy elvigyék a Valhallába, miközben az arcán és a mellkasán lévő vágások a hóba ontották az életvért.

Akárcsak Sif...

"Sifért!" Thor üvöltött, és rátámadt a lényre.

Farkas volt, vagy ember? Vagy a kettő szentségtelen egyesülése?

A lény négy lábáról két lábra állt, így még Thornál is magasabb volt, és vigyorgott. Farkasvigyor volt, de a szemében lévő kifejezés egyértelműen emberi volt.

Bármi is volt ez a dolog, egy förtelem volt. Egy szörnyeteg, amely megérdemelte a halált. Sif és Tyr és kétségtelenül számtalan más ember miatt, akit megölt.

Thor meglengette a kalapácsát...

...de a sötétség beborította, mielőtt csapást mérhetett volna a fenevadra.

Két

"Á, te vagy a másik Harald-érmes."

Sibyl megpördült, veszélyesen úgy érezte magát, mint egy teknősbéka, amely felborulni készül, nehéz csomagjával, amely még mindig a hátára volt szíjazva, amíg meg nem pillantotta a nőt, aki megszólalt, és sikerült a falnak támasztania magát.

Úgy nézett ki, mintha ide tartozna, magas és szőke, széles vállakkal, amelyeknek nem okozna gondot Sibyl falkája.

Sibyl azt kívánta, bárcsak a falkája egy burok lenne, hogy bebújhasson és elbújhasson. Határozottan elég kicsi volt ahhoz, hogy beférjen. Nem úgy, mint ez a viking pajzslány.

Sibyl nem először kívánta, bárcsak itt lenne valamelyik unokatestvére. Vagy az összeset. Tacey, aki mindenkivel jól kijött. Callie, aki mindenkit átkozott. Néha szó szerint, még akkor is, amikor megesküdött, hogy a mágia nem létezik. Octavia, aki Batman volt a számítógépekért, miközben úgy tűnt, hogy a déli félteke minden törvénytelen üzletemberét ismeri. Vagy akár Alethea, aki túlságosan kedves volt ahhoz, hogy a saját javát szolgálja.

De egyikük sem nyerte el a Harald-érmet, így az összes unokatestvére otthon, Nyugat-Ausztráliában volt, míg ő a világ másik felén, majdnem a sarkkörön, és élete régészeti ásatására készült. Három hónappal a tervezett időpont előtt, hála a globális felmelegedésnek.

A Harald-érmet csak ötévente egyszer ítélték oda, és legutóbb nem találtak megfelelő jelöltet. Így annak az esélye, hogy két érmes egyszerre egy helyen legyen, gyakorlatilag csillagászati, ha nem egyenesen lehetetlen.

A viking nő elvigyorodott, mintha olvasott volna Sibyl gondolataiban. "Tudom, ugye? Úgy értem, legutóbb egyáltalán nem választottak senkit, úgyhogy ezúttal két nyertes is furcsa. Kicsit utánanéztem a dolgoknak. Kiderült, hogy az öreg fickó, akinek a cége szponzorálja az érmet - és egyébként nem Haraldnak hívják, ami meglepett -, öt évvel ezelőtt kórházban volt, amikor nem adták át az érmet, és a kiválasztási folyamatot a cége igazgatótanácsára bízta. Úgy döntöttek, hogy az anyagi ráfordítás meghaladja a lehetőségeiket, ezért a költségek csökkentése érdekében egyszerűen bejelentették, hogy nincs megfelelő emberük. Ugorjunk előre öt évet. Not-Harald szerencsésen felépült a szívműtétből, és kirúgta az igazgatótanácsot, amiért elszúrták a cégét. Hogy jóvá tegye a rendetlenséget, amit az éremmel okoztak, idén úgy döntött, hogy két győztes lesz. Te... és én." A mellkasához szorította a kezét, majd Sibylnek nyújtotta, hogy megrázza. "Egyébként Jorunn vagyok. Rénszarvasokkal foglalkozom."

Sibyl kezet rázott vele, de most még jobban összezavarodott. "Sibyl vagyok, és... várj, te mit csinálsz?" Ő nem tudott rénszarvasokkal foglalkozni. Ki mondta, hogy állatságot űznek, amikor először találkoznak valakivel?

Jorunn felnevetett. "Rénszarvas. Történelmi ember-rénszarvas kölcsönhatások, vadászat és háziasítás egyaránt. Legalábbis remélem, hogy erről fogom írni a PhD-projektemet, ha elég bizonyítékot találunk a Jotunheimen-hegységben ezen az ásatáson. Ne aggódj, nem fogok a lábujjaidra lépni. Maga vikingekkel foglalkozik, ugye?"

Sibyl érezte, hogy forróvá válik az arca. Soha nem csinált még vikinget, vagy olyan férfit, aki annak nézett ki. Persze, lehet, hogy volt egy típusa, és Chris Hemsworth talán minden szempontból megfelelt neki, de ő még soha...

Jorunn a legkevésbé sem tűnt zavarban lévőnek. "Megkóstoltad már a helyi férfibonbonokat? Esküszöm, Norvégia olyan, mint a Hemsworth-mennyország. Úgy értem, persze, nem tudod úgy lecsekkolni az árut, mint otthon a tengerparton, de a vikingek biztos, hogy itt élnek és virulnak. Én magam sem bánnám, ha csak egy éjszakára is." A lány pislogott egyet. "Ó, de te egy halottat remélsz, ugye? Azt hittem, ez állt a projekt összefoglalójában..."

Sibyl megköszörülte a torkát, és megtalálta a hangját. "Egy csatára utaló bizonyítékot keresek, amelyet egy néhány évvel ezelőtt egy viking sírban talált rúnakövön említenek. Az egész elég homályos, és egyes tudósok szerint egy olyan mítoszra utal, amely Thorról és Lokiról szól Utgardban, ami valójában sosem történt meg, de említ egy hágót is, amelyet szintén mitikusnak hittek... amíg egy nagyon meleg nyáron egy csomó leletet nem találtak ott, ahol a hágónak kellett volna lennie. A felügyelőm szerint, ha valóban létezik egy kétezer éves hágó a Jotunheimen-hegység ezen részén, és a helyszínen már elvégzett felmérésekből eléggé egyértelmű, hogy a maga idejében elég forgalmas országút volt, akkor lehetséges, hogy ez a csata és a közeli falu, amelyért harcoltak, valóban létezhetett is."

"Igen, halott vikingek. Nem is tudom, ki az őrültebb - te vagy Karl -, mert mindketten hullákat akartok találni."

"Nem kell hullákat találnom. Csak... a csata bizonyítékait. Vagy a falut. Egy csata után vannak holttestek, hacsak nem égették el mindet, amit biztosan nem tettek volna meg mindenkivel, mert a korai vikingek úgy hitték, hogy ez a becsület jele, hogy a megölteket a Valhallába küldik, amit a veszteseknek nem akartak volna, akiket valószínűleg tömegsírba dobtak volna, vagy a saját megölt harcosaik lábai elé. Még egy falunak is lennének sírjai. Vagy valami jele a településnek. Fegyverek, alapok, földhalmok... valami". Sibyl kifújta a levegőt. "Bocsánat. Tudom, hogy kicsi az esélye, hogy találunk valamit, és valószínűleg át kell dolgoznom az egész projektemet, hogy átfogja, bármit is találunk vagy nem találunk, de... az egész olyan jól passzol. Mintha valami odakint lenne, és arra várna, hogy megtaláljuk." Sibyl lehajtotta a fejét. Nagyszerű. Most Jorunn valószínűleg azt hitte, hogy idióta. Vagy összeesküvés-elméleteket sző. Sibyl legalább nem említette az idegenekkel kapcsolatos őrült elméleteket, amelyeket a Marvel-filmek csak megerősítettek.

"Mm. Úgy hangzik, mintha a nyílhegyekért fogunk harcolni, ha találunk egyet is." Jorunn nem tűnt elégedettnek.

"Ó, nem, természetesen nem. A korai vikingek ritkán használtak íjat és nyilat a harcban, kivéve, amikor a partot védték a hajón érkező fosztogatók ellen. Tudom, hogy a tengerszint sokat változott az évek során, de nem ilyen magasságban. A vadászat azonban..." Egy pillanatra gondolkodási szünetet tartott. "Tényleg? Rénszarvas? Úgy értem, gondolom, az tényleg csak szarvas, de ha bármelyik gyerek otthon, aki még mindig hisz a Mikulásban, tudná, hogy az emberek megeszik Rudolfot..."

Jorunn elvigyorodott. "Még egy okkal több, hogy kutatási cikkeket írjunk szakmailag lektorált folyóiratokba, és ne gyerekkönyveket. Ha szerencsénk van, mindketten eleget kapunk ebből a felmérésből ahhoz, hogy szakdolgozatot írjunk belőle, és mielőtt észbe kapnánk, már a posztdoktori projektjeinket választjuk."

"Ámen erre."

Jorunn suttogásra csökkentette a hangját. "Bármi jobb, mintha itt ragadnánk..."

"Pah! Doktoranduszok! Rosszabbak, mint a patkányok!" A gúnyos férfi, aki ezt mondta, nem tűnt sokkal idősebbnek náluk. Legfeljebb a harmincas évei elején. "Remélem, maguk ketten nem várnak különleges bánásmódot. A saját felszerelésüket fogják cipelni, és ne várjanak sátrat maguknak sem!"

Jorunn rávillantott. "Kit nevezel te idiótának, idióta? Félbeszakítottál minket, amikor arról beszélgettünk, hogy ki melyik oldalra kerül a sátorban. Igaz, szobatárs?" Jorunn összekulcsolta a karját Sibyl karjával.

Sibyl alig ismerte egyiküket sem, de már tudta, hogy kivel osztozna szívesebben egy sátorban, ezért csak bólintott, és igyekezett úgy tenni, mintha mindez nem lenne újdonság számára. Az ég tudta, hogy jól jönne neki egy barát idekint, miközben a családja a világ másik felén él.

Valami nem túl szépen hangzó dolgot mormogott, miközben ismét kiviharzott.

"És ez volt...?" kérdezte Sibyl.

"Dr. Nikolai Fridolfsen, frissen szerzett PhD. Megpróbálja majd elérni, hogy Dr. Fridolfsennek szólítsd, mert azt hiszi, hogy ő az istenek ajándéka a világnak. A legtöbben Niknek vagy Szent Niknek hívják, mert azt hiszi, hogy a nap a seggéből süt. Ő az oka annak is, hogy egy sátoron kell osztoznunk, mert amíg ő nem csatlakozott az expedícióhoz, addig elég volt belőle." Kidugta a nyelvét az ajtó felé, amelyen keresztül távozott. "Persze, senki sem akar vele osztozni. Valószínűleg egész idő alatt arról fog nyafogni, hogy mennyivel jobb a régészet Egyiptomban."

Sibyl nem tudott segíteni, de egy kis irigységet érzett. Hát nem minden régész álma volt, hogy Egyiptomban ásatásokat végezzen? "Ott végezte a doktoriját?"

Jorunn felnevetett. "Nem! Az övét egy tizenhétszáz éves ingre csinálta, amit ugyanott találtak, ahová mi is megyünk. Felvették Egyiptomba posztdoktorandusznak, de mivel a járvány miatt minden járatot töröltek, nem jutott ki időben, hogy csatlakozzon a felmérőcsoporthoz. Ők is nagyon szerencsések voltak. Még nem hozták nyilvánosságra az eredményeiket, de várjanak csak... ha egyszer bekerül a hírekbe, mindenki tudni fog róla. Tartsd nyitva a szemed Szakkara felé."

"Honnan tudod ezeket a dolgokat?" kérdezte Sibyl.

Jorunn megvonta a vállát. "Az emberek beszélnek. Én hallgatom őket. Különben is, nekem is el kellett jutnom ide a csapat többi tagjával, és miután tizenöt percet ültem egy kocsiban Nikkel, az ember azt kívánná, bárcsak Egyiptomba ment volna, és kinyitott volna egy elátkozott sírt, hogy ő se jöjjön vissza soha."

Sibyl nem tudta olyan könnyen elítélni őt, mint Jorunn. "Igen, de... ha a járvány miatt lemaradtam volna egy fizetett egyiptomi kutatóútról, én is eléggé el lennék keseredve emiatt. Bárki így lenne ezzel. Sajnálni kell a fickót."

Jorunn lassan bólintott. "Az első tíz percben, miután hallottál róla, mielőtt találkozol vele, talán. Vagy talán az első öt percben, miután találkoztál vele. A hét végére egyet fogsz érteni velem: ennél kedvesebb fickóval nem is történhetett volna." Felvette a csomagját, amely nagyobbnak tűnt, mint Sibylé. "Gyere, nézzük meg, hogy Larának kell-e segítség a felszerelés bepakolásában. Karl szerint mindig van egy üveg aquavit túl sok, ami nem fér fel a csomagszállító lovakra, és ha időben ott vagy, és van hely a csomagodban, akkor lesz egy üveggel, amivel koccinthatunk az első éjszakánkra a helyszínen, mint szobatársak. Mit szólsz hozzá?"

De mielőtt Sibyl gondolkodni tudott volna, nemhogy válaszolni, Jorunn kivezette őket, ahol a teherhordó lovak vártak. Igen, valódi teherhordó lovak - a saját lábukon kívül az egyetlen út a hegyekbe, az ásatás helyszínére.

Egy dolog biztos volt: ez egy érdekes utazás lesz.

Három

Thor lüktető fejjel ébredt fel, és a szájában káromkodással, amit nem tudott elég gyorsan kiköpni. Mi volt ez a dolog?

"Megköszönöm, hogy civilizáltan beszélsz, különben nem gyógyítalak tovább. Akkor majd meglátjuk, meddig bírja az ember egy ilyen sebbel, mint a tiéd."

Thor szemei felpattantak. A fájdalom még mindig átjárta a koponyáját, de a félhomályban ki tudott venni egy női sziluettet, amely valószínűleg a fanyar hang forrása volt.

"Boszorkány vagy?" - krákogta. Mert bizonyára csak egy varázslatos nő tudta meggyógyítani. Hallott már történeteket boszorkányokról, akik csodákra képesek, és olyanokról is, akik megkeserítik egy ember életét. Hogy ez a nő melyik volt, arra még nem jött rá, de ha gyógyítani akarta, reménykedett benne, hogy talán a jóindulatú fajtából való, mert nem sokat tehetett volna, ha a nő ártani akar neki. A feje még azután az éjszaka után sem fájt ennyire, amikor kihívta Lokit egy ivóversenyre, és megivott egy egész hordónyi mézsört. Megnyerte a versenyt, de másnap reggel nem érezte magát győztesnek.

Ezúttal nem volt mézsör. Csak egy hatalmas, vigyorgó farkasember, akinek a mancsai akkorák voltak, mint a fájó feje...

"Mi volt az a dolog?" - kérdezte.

A boszorkány, ha valóban az volt, a homlokához szorította a kezét. "Csitt. A gyógyításhoz összpontosításra van szükség, nehogy a sebed helyett a hajadat kössem össze, és olyan sapkát adjak neked, amit soha nem tudsz levenni."

Határozottan boszorkány, bár a hangja alapján fiatal. És csinos, abból a kevésből ítélve, amit a gyenge fényben láthatott belőle.

"Hatalmas harcos vagyok. Sok nő akart engem férjének. Ha meggyógyítasz, és visszahozol harci erőmbe, minden más nő irigyelhet téged, és magamévá tehetlek" - ajánlotta fel Thor.

"Valóban hatalmas. Láttalak harcolni. De még mindig nem vagy ellenfél Fenrirnek, úgyhogy ha nem akarod, hogy szólítsam, hogy adjon neked még egy ütést a fejedre, akkor hallgass, és hagyd, hogy végezzem a munkámat. Apám azt akarja, hogy meggyógyulj, de ha segítséget kell hívnom, hogy lefogjalak, hogy meggyógyítsalak, akkor lehet, hogy úgy dönt, hogy több gondot okozol, mint amennyit érsz, és hagyja, hogy Fenrir befejezze, amit elkezdett."

Thor nevetni kezdett. "Annak a valaminek van neve? Fenrir?"

Csípőre tette a kezét. "Ő is ugyanolyan férfi, mint te, talán még inkább, hiszen ő győzött téged a csatában. Ha szerencséd van, legközelebb az ő oldalán harcolhatsz. Legalábbis ez apám kívánsága." De ez nem úgy hangzott, mintha az övé lenne.

"És mi a kívánságod?" merészkedett Thor. Mert ha a lányt a maga oldalára tudná állítani, talán...

"Bárcsak ne lopakodnának az emberek éjszaka a településekre, hogy megtámadják egymást, és ne kelljen harcolnunk azért, hogy megvédjük azt, ami a miénk. Bárcsak az emberek megelégednének azzal, amijük van, ahelyett, hogy többre vágyva nyúlnának azért, ami nem az övék. Bárcsak befognád a szádat, hogy befejezhessem a gyógyításodat, és elküldhesselek a lakomára Apával, ahogy ő akarja, hogy az ő problémája legyél, ne az enyém."

A lány keze az ágyhoz szorította, és a férfi engedett neki, mert gyanította, hogy a lány türelme fogytán van, és azt akarta, hogy meggyógyítsa, ha erejéből telik rá. Harcos volt, és még ő is tudta, hogy nem tud harcolni, amíg fáj a feje.

Végül végzett, leporolta a kezét, mintha lemosná róla a férfi iránti felelősségét. Kár érte, mert csinos volt, még ha boszorkány is. Talán, ha nem támadta volna meg az a lény, nem sebesült volna meg, és a lány csodálhatta volna őt, mint harcost. A nők rajongtak érte, akár akarta, akár nem. Csak ez a boszorkány nem. Thor felsóhajtott. Valószínűleg így volt a legjobb. Csinos volt vagy sem, de a nőnek éles nyelve volt, és nem tartotta őt feleségnek.

"Fenrir! Készen áll, hogy meglátogassa apát!" - kiáltotta a lány.

Thor felkészült a fenevad újabb támadására, de ehelyett egy embert látott. Egy férfit, aki nagyon hasonlított hozzá, magas, széles harcos testtartással. Thor tudta, hogy ezt a férfit a legjobban meg tudná verni a harcban.

Aztán a férfi elvigyorodott, egy farkasvigyorral, amitől Thor attól tartott, hogy még sokáig kísérti majd az álmait. Ember vagy állat, ez ugyanaz a lény volt, akivel ő is harcolt. Sif gyilkosa. "Gyere, kisember. Köszönd meg Astrid kisasszonynak a kedvességét, hogy meggyógyított, ahelyett, hogy kivágta volna a szívedet, ahogy megérdemelnéd." Kinyújtotta a kezét - igen, határozottan a kezét, és nem a mancsát -, hogy felsegítse Thort.

Bosszantotta, hogy ez a lény emlékeztette az udvariasságára, ezért Thor nem törődött a kézzel, és segítség nélkül felállt.

Lehet, hogy nem szerette a boszorkány gyilkos társát, de Thor hálás volt a lánynak. Különösen most, hogy már fel tudott állni, és nem fájt többé a feje. Valóban csoda történt. Meghajolt a lány előtt. "Köszönöm neked, Astrid kisasszony. Ha valaha is szüksége lesz a pörölyömre, csak egy szót kell szólnia, és megvédem."

Körülnézett, de a kalapácsának sehol sem volt nyoma a kis házikóban.

Fenrir látta, hogy nézi, és felnevetett. "Szép zálog, bár aligha szükséges. Te és a kalapácsod mostantól Jarl Erik tulajdona vagytok. Erik királyé, ha úgy akarja. És meg is fogja, ha senki sem elég erős ahhoz, hogy szembeszálljon vele." Fenrir és Astrid között egy pillantás váltakozott, mielőtt a lány lehajtotta a fejét, és félrenézett. "Gyere, kisember. Ha jó benyomást teszel Erikre a lakomán, talán még a kalapácsodat is visszaadja."

Thor követte Fenrirt a házból.

"Fenrir..."

Fenrir megállt. "Igen, Astrid kisasszony?" Egész tartása várakozó, reménykedő volt. Mit remélhetett egy hozzá hasonló teremtmény?

"Ne bántsd őt. Utálnám, ha újra meg kellene gyógyítanom. Már az első alkalommal is elég nehéz munka volt."

Fenrir arcán csak egy pillanatra villant át a csalódottság, aztán eltűnt. "Ahogy kívánja, Astrid kisasszony. Az ön kívánsága természetesen az én parancsom." Nem volt gúny a szavaiban.