Susan Mallery

Mostohatestvérek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Stepsisters

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-597-8

Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is

tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Köszönöm Kellynek, MSN-nek, CRNA-nek. Ti tudjátok, kiről van szó.

Nagyon köszönöm a kutatásaimban nyújtott segítségeteket.

A támogatásotokkal tudtam bemutatni Daisy munkahelyi életét, így hitelesebb képet alkothattam a személyiségéről. Külön hálás vagyok azért, hogy olyan türelmesek voltatok velem.

Az aneszteziológia leírásában elkövetett hibákért kizárólag én vagyok felelős.

És minden mostohatestvérnek:

Ez nem egyszerű helyzet, de sok türelemmel és megértéssel csodálatos, támogató kapcsolat válhat belőle.

Végül, de nem utolsósorban, ha valakinek valóban van egy Hermès Birkin krokodilbőr táskája, kérem, tegyen fel róla egy képet a Facebook-oldalamra, mert nagyon szeretnék végre látni egyet!

www.facebook.com/SusanMallery

1. fejezet

– Anya, azt hiszem, hányni fogok.

Daisy Bosarge pontosan azt érezte e rövid mondat hallatán, mint amit a helyében minden más szülő érzett volna: ijedséget. Még aggasztóbb volt az a tény, hogy a fia már otthon feküdt gyomorfertőzéssel.

Tudta, hogy nem lett volna szabad ilyen körülmények között iskolába vinnie Krissát, de a lánya könyörgőre fogta, Daisy pedig nem akart elkésni a munkából, így könnyebbnek tűnt igent mondani.

Csak sajnos a döntését elég hamar meg kellett bánnia.

– Még tíz perc – mondta, és miközben a lehető leggyorsabban próbált előrejutni a forgalomban, futólag a hátsó ülésen helyet foglaló, nyolcéves lányára pillantott. – Tíz perc múlva otthon leszünk.

– Nem érzem jól magam.

– Tudom, kicsim. Hazaviszlek.

Még mindig jobb volt hátrafelé pislogni, mint a műszerfalon villogó piros figyelmeztető fényt nézni, ami épp azelőtt gyulladt ki, hogy Daisy megérkezett az iskolába a lányáért. Egy újabb probléma, amivel nincs ideje foglalkozni…

Rangsorolni kell a feladatokat, mondta magának. Először hazaviszi és ágyba dugja Krissát, aztán benéz Benhez, majd időpontot kér, hogy elvihesse a Mercedesét a márkaszervizbe. Utána pedig…

– Anyu, mindjárt hányok!

Daisy visszafojtott egy nyögést. Óvatosan ellenőrizte a tükröket, mielőtt az út szélére húzódott.

– Egy pillanat – motyogta csak a rend kedvéért, mert tudta, hogy ezen a ponton már nincs olyan szó a világon, ami megakadályozhatná az elkerülhetetlent.

Másodpercekkel később a napja újabb igazságtalan fordulatot vett, mert a lánya bizony összehányta magát, a hátsó ülést és a szőnyeget.

A szag abban a pillanatban csapta meg az orrát, amikor Krissa sírva fakadt.

Bekapcsolta a vészvillogót, kiszállt, és az utasüléshez rohant, hogy kisegítse a lányát az út szélére. Az autók olyan sebességgel haladtak el mellettük, hogy Daisy érezte a menetszelet, miközben kinyitotta a csomagtartót, ahol mindig volt egy táska vészhelyzetek esetére – papírtörlővel, nedves törlőkendőkkel és egy-egy tiszta pólóval mindkét gyerekének.

Megtisztította a lánya arcát, majd felemelte a pólója szegélyét.

– Hadd vegyem le rólad – kérte. – Itt egy másik, ezt felveheted helyette.

De Krissa megállította, és visszarángatta a pólót a helyére.

– Ne! – kiáltotta, és kétségbeesetten körülnézett. – Hiszen az országúton vagyunk! Még meglát valaki!

Kicsoda? Krissa nyolcéves, az elhaladó kocsikból nem láthatják, hiszen takarja az autó és Daisy maga is.

– Az első ülésen is átöltözhetnél – vetette fel Daisy, és próbálta megőrizni a hidegvérét, pedig eléggé közel állt ahhoz, hogy elveszítse a fejét.

– Nem. – Könnyek csordultak végig a lánya kipirult arcán. – Kérlek, anya, ne!

A fejfájás, amely tompa nyomással indított nem sokkal tizenkettő előtt a két szeme közötti területen, most magasabb fokozatra kapcsolt. Daisy nem törődött a fájdalommal, a lánya homlokára tette a kezét, és ijedten állapította meg, milyen forró. Mielőtt kitalálhatta volna, mitévő legyen, Krissa ismét öklendezni kezdett, ezúttal Daisy műtősruháját és a cipőjét hányta le.

Közben a könnyei egyre csak potyogtak, és ebben a pillanatban Daisy is nagyon szerette volna elbőgni magát. Rossz napja volt a munkahelyén, mindkét gyereke beteg, a hányás szagát pedig aligha tudja egykönnyen kiszedni a kocsijából.

És ha ez nem lenne elég, a férje két napja elköltözött. Hogy „mindkettőjüknek legyen elegendő terük a gondolkodásra”, ahogy a férfi fogalmazott. Egy sms-ben.

Micsoda idióta! – gondolta, és elöntötte az ismerős düh, amelyet csipetnyi pánik fűszerezett. Holott inkább azt kellett volna gondolnia: micsoda szemétláda. Esetleg micsoda seggfej.

Hogy tehette ezt velük?

Egyszerre csak egy dolgot, mondta magának. Mindig a következő lépésre kell összpontosítani, vagyis jelen esetben haza kell fuvaroznia Krissát. Aztán viheti a kocsit a szerelőhöz, majd…

A szeme sarkából látta, hogy egy sötétkék BMW lassít, ahogy elhalad mellettük. Valami trágárságot akart odakiabálni a kukkolónak, de tudta, hogy azzal rossz példát mutatna, ezért inkább mosolyt erőltetett az ajkára.

– Tudod mit, édesem? Megtisztítom a hátsó ülést, hogy beszállhass. Ott nyugodtan átöltözhetsz, senki sem fog meglátni. Rendben?

Krissa vonakodva bólintott.

Daisy úgy ültette le az út szélére, hogy jól lássa, aztán nekilátott a takarításnak. Tavasz volt ugyan, Los Angelesben mégis majdnem harminc fok, a kocsi belseje tehát gyorsan felmelegedett. Borzalmas volt a szag, rögtön felfordult tőle a gyomra. A vérrel sosem volt semmi baja. A felvágott emberi test látványával sem. De a hányás…

Egy rémálom volt számára ez az egész.

Befejezte a munkát, de amikor odahívta Krissát a kocsihoz, észrevette, hogy a BMW megint elhalad mellettük, a nap azonban olyan erősen sütött, hogy az oldalfényben nem látta, ki vezeti.

Jobb, ha nem vesz tudomást róla, gondolta, aztán levetette a lánya összehányt iskolai pólóingét, és feladott rá egy másikat, amit Elsa díszített, a Jégvarázsból. Sajnos, neki nem volt semmije, amibe átöltözhetett volna. Letörölte a nadrágját meg a cipőjét, és épp megpróbálta volna becsatolni Krissát, amikor a BMW lehúzódott a járdaszegélyhez, s megállt a kocsija mögött.

Daisy próbált nem pánikba esni, és szánta-bánta, hogy sosem tanult semmilyen küzdősportot. Legalább egy flakon paprikaspray lehetne nála. Egyáltalán szabad az embernek Los Angelesben ilyesmit tartani magánál? Mielőtt eldönthette volna, kinyílt a sofőroldali ajtó, és egy magas, gyönyörű szőke nő szállt ki az autóból. Daisy némán lefuttatta az agyában az összes káromkodást, amit ismert, alkotott néhány egyedi kombinációt, aztán feltette a kérdést, hogy isten vajon miért bünteti őt. Mert erre itt nem volt más magyarázat. Sage Vitale sétált feléje, és olyan mesésen nézett ki, ahogy csak ő képes erre: szűk farmert meg bő felsőt viselt, amiben egyszerre tűnt szexinek és éteri szépségűnek. Megjelenését egy körülbelül tíz centis sarkú csizma tette teljessé. Daisy viszont már hajnali négy óta fent volt, tegnap reggel zuhanyozott utoljára, és akkor a hányásról még szó sem esett.

Úgy tudta, Sage Olaszországban él, és egy grófhoz ment feleségül. Mert a magas, vékony és gyönyörű Sage élete bizony ilyen volt. Autóversenyzők és grófok vetélkedtek a kegyeiért. Daisy ellenben okos volt, és sziporkázó személyiség. Ebből is látszik, hogy nincs igazság a földön!

Sage Daisyről Krissára nézett, majd vissza.

– Daisy? Rögtön felismertelek, ahogy elhajtottam melletted. Minden rendben?

Nem. Nem, nem volt rendben semmi, ezt bármelyik idióta láthatta. A gyereke nyilvánvalóan beteg, összehányta az ő nadrágját és cipőjét is.

Szóval nem. Nincs minden rendben.

– Jól vagyunk – vágta rá Daisy, és próbálta nem összeszorítani a fogait.

A fogorvosa azzal fenyegette meg, hogy ha nem tanul meg lazítani, éjjelente fogvédőt kell majd viselnie, ami akadályozza a fogcsikorgatást. Pedig már így sem volt túl szexi lefekvéskor, és biztos volt benne, hogy egy „szájkosár” csak tovább fokozná a problémát.

– Nem úgy nézel ki, mint aki jól van – állapította meg Sage fintorogva, kétségtelenül a szag miatt.

– Ki vagy te? – kérdezte Krissa.

– Én… Nos, én…

– Ő itt Sage. A mostohatestvérem.

Vagy legalábbis valamikor az volt.

Krissa megdörzsölte az orrát.

– Szóval a nagynéném vagy?

– Nem – mondta Daisy határozottan. – Kérlek, csatold be magad, hogy el tudjunk indulni haza!

Krissa most az egyszer nem méltatlankodott, és nem is feleselt. Ehelyett becsatolta a biztonsági övét, és tovább bámulta Sage-et.

Daisynek eszébe jutott, hogy figyelmeztetnie kellene a lányát a dolog veszélyeire. Sage ugyanis olyan, mint a nap, ha túl sokáig bámulják, az maradandó károsodást okozhat.

Később majd elgondolkodik azon, miféle különös fintora a sorsnak, hogy a mostohatestvére pont akkor bukkan fel az életében, amikor épp mélyponton van. Mennyi is Los Angeles lakossága? Körülbelül nyolcmillió? Mégis mekkora az esélye annak, hogy ők ketten összefussanak? Bár éppenséggel előfordulhat, hogy közel laknak egymáshoz. Igen, ez valóban elképzelhető, de akkor is!

Ajkán megjelent egy kényszeredett mosoly.

– Köszönöm, hogy megálltál. Igazán kedves volt tőled.

– Egyszerűen nem akartam elhinni, hogy te állsz ott az út szélén – ismerte el Sage. – Tudtam persze, hogy vannak gyerekeid, de hogy ott állsz a lányoddal… Furcsa volt, na.

– Nem igazán tartottuk a kapcsolatot – mondta Daisy a kocsi ajtaja felé közeledve.

– Igaz. Az esküvőd óta nem találkoztunk.

Daisy a mostohanővérére meredt. Ez most komoly? Sage képes felhozni az esküvőjét?

– Igen, tizenkét évvel ezelőtt láttalak utoljára az esküvőmön, ahol mindenki füle hallatára kijelentetted, hogy még mindig szerelmes vagy abba a férfiba, akihez épp hozzá készülök menni. Igazán csodás emlék.

Sage elpirult.

– Nem egészen így volt.

Ó, dehogynem! Daisynek azonban nem volt kedve bájcsevegni.

– Kedves tőled, hogy megálltál – ismételte meg, majd intett, és beszállt a kocsijába.

– Milyen csinos – állapította meg Krissa csodálkozva. – Tetszik, ahogy öltözik.

– Farmer és póló volt rajta, nem nagy szám! – csattant fel Daisy, még mielőtt leállíthatta volna magát. – Bocsánat. Fáradt vagyok. Menjünk haza!

A visszapillantó tükörben látta, hogy Sage beszáll a kocsijába. A tekintetük rövid időre találkozott a tükörben, majd Daisy a figyelmét a gyors távozásra összpontosította. Megnyomta a gombot, hogy beindítsa a motort, és… semmi sem történt. A műszerfal lámpái kigyulladtak, ahogy a piros hibajelző lámpa is, de a motor nem kapcsolt be, néma maradt.

Daisy mindkét kezével megmarkolta a kormánykereket. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne kezdjen el kiabálni. Nem akarta megijeszteni a lányát és esetleg saját magát azzal, hogy enged a benne felgyülemlő őrületnek. De miért kell ennek így történnie?!

Kopogást hallott, mire lehúzta az ablakot.

– Valami baj van? – kérdezte Sage.

– Mondhatjuk úgy is. Nem indul a kocsim.

– Akarod, hogy hazavigyelek?

Daisy arra gondolt, hogy azt mondja, hív egy Ubert, egy Lyftet vagy valami mást, de úgy gondolta, hogy ha már szórakozik vele a sors, akár meg is adhatja magát. Minél hamarabb meghajol a megaláztatások előtt, annál hamarabb lesz vége. Később, amikor a gyerekek már ágyban fekszenek, ő meg nem lesz hányásszagú, megvizsgálja az életét, és megpróbál rájönni, hol rontotta el annyira, hogy ilyen kemény büntetést érdemelt. De most egyelőre csak az számít, hogy beteg a gyereke, és itt van valaki, aki hajlandó hazavinni őket.

– Köszönöm – szűrte a szót összeszorított fogai közt, és annak a nőnek a gyönyörű zöld szemébe nézett, akit mindenkinél jobban utált ezen a világon. – Nagyszerű lenne.

– Mióta ismered anyut? – érdeklődött Krissa, aki a jelek szerint lényegesen jobban volt már, mint öt perccel ezelőtt.

Újabb bizonyíték Sage végtelen erejére, gondolta Daisy keserűen, miközben becsatolta a biztonsági övét.

– Gyerekkorunk óta – felelte Sage. – Azt hiszem, nyolcéves lehettem, amikor először találkoztunk.

– Én is nyolcéves vagyok! – csodálkozott Krissa. – De nem értem… Mostohatestvérek voltatok. Vagyis nagyapa…

– Nagyapa feleségül vette Sage anyját – magyarázta Daisy. – Körülbelül hat évig voltak házasok. Biztosan emlékszel Cassidy nénire…

– Nem igazán – bizonytalankodott a kislány. – Ő is olyan csinos, mint Sage?

– Igen. – Bosszantóan csinos, ami azt illeti. – Cassidy a féltestvérünk. A nagyapád az apukája, Sage anyja pedig az anyukája. Biztos vagyok benne, hogy legalább egyszer már találkoztál Cassidyvel.

Átpillantott a válla fölött, és látta, hogy Krissa homloka ráncba szalad a töprengéstől.

– Cassidy tehát tényleg a nénikém – gondolkozott fennhangon. – De akkor miért nem ismerem?

Kitűnő kérdés, bólogatott Daisy. A válasz úgy hangzott, hogy a válás után Cassidy világossá tette, hogy Sage-et jobban kedveli Daisynél, ráadásul miután betöltötte a tizennyolcat, elindult felfedezni a világot. Az apjukkal, Wallace-szel, mindig is tartotta a kapcsolatot, Daisyvel azonban nem.

– Nem szoktatok találkozni? – kérdezte Sage, miközben áthajtott a Bel Air bejáratát jelző nyitott kapuk egyikén. – Ez meglepő!

Tényleg? Daisy valójában persze nem tette fel a kérdést. Mi értelme lett volna? A nővérek csatájában mindig ő veszített, bármiről volt is szó. Gyerekként nem értette, miért nem lehetnek Sage-dzsel barátok. Sok más egykével ellentétben Daisy örült, amikor az apja közölte vele, hogy elveszi Joanne-t, és lesz egy mostohatestvére. Elképzelte, hogy végre lesz valakije, akivel játszhat, egy barátja, akiben megbízhat. Mindig is vágyott testvérre, egy szerető nővérre, akivel olyan közeli kapcsolatot ápolhat, amilyeneket a filmekben látott, vagy amilyenekről a kedvenc könyveiben olvasott.

De Sage minden próbálkozását visszaverte. Még ha egy délután erejéig barátságosan viselkedett is, másnapra visszaváltozott hideggé és távolságtartóvá. Az iskolában nagy előszeretettel gúnyolta Daisyt. Bár Sage volt az új lány az exkluzív magániskolájukban, mégis Daisy érezte úgy, hogy kirekesztik.

Sage a visszapillantó tükörbe nézett.

– Cassidy nénikéd igazi világutazó, és abból él, hogy megírja az érdekes helyeken, érdekes emberekkel megesett kalandjait. Most éppen Patagóniában tanulmányoz egy női közösséget, akik csodás textíliákat készítenek és árusítanak.

Krissa nagyot nézett.

– Jól hangzik – mondta elismerően.

– Csoda, hogy eddig szentté nem avatták – mormolta Daisy az orra alatt, majd kimutatott jobbra. – Az lesz az.

Sage elmosolyodott.

– Tudom, hol van a házatok.

– Bocsánat. Erre azért nem vettem volna mérget.

Hosszú idő telt el – több mint húsz év –, mióta Wallace és Joanne elváltak, de mivel Cassidy felügyeletét megosztották egymás között, a lányuk ide-oda ingázott az otthonaik között egészen a középiskola végéig. Valószínűleg többször is Sage hozta el ide, vagy jött érte annak idején.

Daisy önkéntelenül a hosszú kocsifelhajtó felé mutatott. Sage nevetett, és megismételte:

– Tudom, hova megyünk.

Ettől Daisy sült bolondnak érezte magát – persze nincs ebben semmi különös, ez volt a szokásos állapota, amikor Sage közelében volt.

– Meglep, hogy Los Angelesben vagy – jegyezte meg, a leginkább azért, hogy valamivel elterelje a figyelmét. – Nem Olaszországban élsz?

– Rómában – javította ki Sage. – Valóban ott éltem, de már nem.

– Rómában laktál? – kérdezte Krissa olyan hangon, mintha az derült volna ki a majdnem nagynénjéről, hogy a Jupiteren van egy kies birtoka. – Az Európában van, ugye?

– Ó, igen, és nagyon szép hely. – Sage Daisyre pillantott. – Néhány hete jöttem haza. Anyámnál rákot diagnosztizáltak.

Erre Daisy minden dühe elpárolgott, egyszerre rém kicsinyesnek, sőt gonosznak érezte magát.

– Sajnálom – mondta bűnbánón. – Ha orvosra van szükségetek, tudok ajánlani jó onkológusokat.

Mintha valamiféle érzelem villant volna meg Sage tökéletes arcán.

– Köszönöm, de kiderült, hogy vaklárma volt. Igazából nincs nagy baj.

Elérte a hosszú felhajtó végét, és felbámult a nagy házra.

– Ugyanúgy néz ki, mint régen.

Belül azért más, gondolta Daisy. Felújították a konyhát és a nappalit. A fő hálószobát és a fürdőt is átépítették, az átalakítás akkor fejeződött be, amikor Wallace átadta a nagy házat a lányának meg a vejének, és elköltözött. Nem mintha ezt Daisy el akarta volna mesélni Sage-nek.

– Az egész környék nem sokat változott – mondta ehelyett, miközben az autó megállt. – Volt persze néhány épület, amit lebontottak, de a házak többsége még mindig áll, és olyan, mint azelőtt. – Kikapcsolta a biztonsági övét, és mély levegőt vett. – Köszönöm, hogy megálltál és segítettél. Nem lett volna kötelességed.

Sage a homlokát ráncolta.

– Dehogynem. Nem hagyhattalak csak úgy ott az út szélén.

Az információ meglepte Daisyt. Egészen harminc perccel ezelőttig teljesen biztosra vette, hogy Sage gondolkodás nélkül elhajtana mellette.

Kisegítette Krissát a kocsiból.

– Még egyszer köszönöm.

Sage intett, és elhajtott, miközben Daisy felsegítette a lányát a lépcsőn, amely a dupla bejárati ajtóhoz vezetett.

Miután kikerült Sage bűvköréből, Krissa egészsége újra megrendült, határozott visszaesés mutatkozott az állapotában. Nekidőlt Daisynek, és szorosan átkarolta.

– Még mindig nem érzem jól magam, anya.

– Tudom, édesem. Mihamarabb le kellene feküdnöd.

Éppen elő akarta venni a kulcsát, amikor kinyílt a bejárati ajtó.

Esmerelda – a házvezetőnő-bébiszitter-pillanatragasztó –, aki az egész családot összetartotta, intett nekik, hogy menjenek be.

– Mi történt? – kérdezte, és Krissa homlokához érintette a kezét. – Ó, a csudába! Persze, lehetett sejteni, hogy elkapod a bátyádtól. Hánytál, ugye?

Krissa szeme megtelt könnyel.

– A kocsiban – suttogta.

– Az nem jó. – Esmerelda szorosan átölelte a kislányt. – Szegénykém! De szerencsére már itthon vagy, és én mindent elintézek.

Krissa nekidőlt, a könnyei lassan végigcsorogtak az arcán.

Esmerelda a bejárati ajtó felé pillantott.

– Hol van a kocsi?

– Az út szélén – felelte Daisy. – Félreálltam, amikor Krissa hányt, és utána sajnos nem akart újra beindulni. Fel kell hívnom a márkaszervizt.

– Akkor ki hozott haza?

– Sage.

Esmerelda jóval a válás után kezdett el dolgozni a családnak, de még így is résnyire szűkült a szeme, és elkeskenyedett a szája.

– A mostohatestvéred?

Ezt körülbelül olyan hangon mondta, mintha azt kérdezte volna: a csótányok?

– Megállt segíteni. Ami az adott körülmények között szép volt tőle. Hálás vagyok érte. – Kissé zavarodott, de határozottan hálás, igen.

– Anyu, már megint…

Ennél többet Krissa nem tudott mondani, és már jött is egy újabb öklendező roham. Esmerelda elég fürge volt ahhoz, hogy kitérjen az útból, a márványpadlót pedig igazán könnyű feltörölni, így Daisy akár abban is reménykedhetett, hogy megfordult a szerencséje.

Megfogta a lánya kezét.

– Majd én megmosdatom, és ágyba dugom. Ha ezt feltakarítottad, felhoznál egy kis gyömbéres üdítőt, kérlek?

Esmerelda bólintott. Daisy közben arra gondolt, hogy az asszonynak kijárna ezen a héten egy jókora fizetésbónusz a sok pluszmosás meg a hányó gyerekek miatt.

Alig tett két lépést, amikor Sheba és Lucky leszáguldottak a lépcsőn. Egyenesen Krissa felé vették az irányt, és nagyon szimatoltak. Lucky aggódó pillantást vetett a kislányra, majd ránézett Daisyre, mintha megerősítésre várna, hogy valami nincs rendben.

– Nem lesz semmi baja – biztosította az asszony az aranyszínű labradort. – Meggyógyul hamarosan, akárcsak Ben.

Mire Daisy lemosdatta és hálóingbe öltöztette a lányát, Esmerelda már Krissa hálószobájában várta őket. Az ágy takaróját visszahajtotta, és egy bögre állt az éjjeliszekrényen.

Daisy megpaskolta a párnákat Krissa mögött. Lucky felmászott az ágy lábához, mintha arra készülne, hogy minden veszedelemtől megvédje kis gazdáját.

– Kérsz egy kis gyömbéres üdítőt? – kérdezte Daisy.

Krissa bólintott.

Miközben ivott néhány kortyot, Daisy a lánya kipirult arcát tanulmányozta. Úgy tűnt, a betegség nagyjából kétnapos, tehát legkésőbb negyvennyolc óra múlva már jobban fogja érezni magát.

Krissa visszaadta a bögrét, és lefeküdt.

– Fáradt vagyok – sóhajtotta.

– Hát persze. Pihenj csak!

Daisy gyengéden kisimította a haját a homlokából. A mély, sötétbarna színt Krissa bármelyik szülőjétől örökölhette, de a mogyoróbarna szeme már egyértelműen az apjáé volt, ahogy az arcformája és a szája is. Robusztus testalkata Daisyét idézte – az asszony tudta, hogy ez valami olyasmi, amiért a lánya később neheztelni fog.

Krissa legalább már nagy, tud beszélni, és elmondhatja, mi baja. Daisy még jól emlékezett arra a rémületre, ami elfogta, amikor a csecsemő Ben először megbetegedett. Mindössze négy hónapos volt, amikor belázasodott, ő meg teljesen bepánikolt. Egyre csak azt ismételgette, hogy szedje össze magát, és legyen erős, ám ez nem változtatott semmin.

Jordan ellenben profi módon kezelte a helyzetet. Felhívta a gyermekorvost, aztán a megbeszéltek alapján adott Bennek lázcsillapító szirupot, és szivaccsal lemosta a kis testet langyos vízben. A gyereknek néhány órán belül lement a láza, és elaludt.

– Miért nem voltam képes minderre? – rázta a fejét Daisy, aki tökéletesen haszontalannak és feleslegesnek érezte magát. – Hiszen ápolónő vagyok.

– Teljesen új még neked az anyaszerep. Nincs abban semmi különös, hogy pánikba estél. Ben következő betegségénél már minden rendben lesz.

Igaza volt. A fia második betegsége egyáltalán nem rázta meg Daisyt. De az az első alkalom kész rémálom volt. A férje nélkül biztosan nem élte volna túl. Akkor még minden rendben volt köztük. Vajon hol és mikor ronthatták el?

A házvezetőnőjéhez fordult.

– Ha a gyömbéres üdítőt bent tudja tartani, adj neki a lázcsillapító szirupból húsz perc múlva. Az majd leviszi a lázát. – Rámosolygott Krissára. – Esmerelda már ki is készítette a bébiőrzőt. Ha szólsz, hogy szükséged van valamire, odalent is meghalljuk, és már rohanunk is.

Krissának sikerült egy halvány mosolyt összehoznia.

– A házban nem rohangálunk. Ez szabály.

– Igazad van. Próbálj meg aludni, kislányom. Szeretlek.

– Én is szeretlek, anya.

Daisy és Esmerelda kiléptek az előszobába.

– A közelben maradok – ígérte Esmerelda. – És ha nem lesz újabb hányás, húsz perc múlva hozom a tylenolt.

– Köszönöm. Én addig megyek, és megnézem Bent.

A fia szobája a folyosó túloldalán volt. Akárcsak Krissa szobája, ez is hatalmas helyiség volt, nagy belmagasságú, és jókora ablakokkal rendelkezett. A hozzá tartozó fürdőszoba nagyobb volt, mint a szülői háló egy átlagos házban. Hiába, ezzel jár, ha az ember egy ezerháromszáz négyzetméteres villában él. Egy ekkora épületben nemcsak jó sok szoba van, de ezek mind hatalmasak is.

Ben még mindig ágyban feküdt, illetve ült, és a tabletjén olvasott. Sheba már visszatért a helyére, az ágy közepére. Simba, az egyik macska pedig a kutyához simulva nyújtózkodott.

Ben elmosolyodott, amikor meglátta Daisyt.

– Szia, anya!

– Szia, kicsim!

A fia tízéves volt, a haja világosbarna, a szeme pedig ugyanolyan mogyoróbarna, mint a húgáé. Sokkal komolyabb és intellektuálisabb volt, mint Krissa, mindig is idősebbnek tűnt a koránál.

– Megfertőzted a húgodat. Erős vírusaid vannak, fiatalember.

Ben elvigyorodott, és meghajlította a jobb karját.

– Szupererős vagyok.

– Az bizony. – Az asszony leült a fia ágyára, és megcsókolta a feje búbját. – Hogy érzed magad?

– Jobban. Levest ettem ebédre, és pirítóst. Esmerelda azt mondja, hogy ma este már lemehetek veletek vacsorázni. – Ránézett Daisyre. – Anya, szeretném megcsinálni a házimat. Ha nem teszem, lemaradok.

– Szerintem hihetetlenül kicsi annak az esélye, hogy lemaradsz. – Daisy az órájára pillantott. – Jól van. Felkelhetsz, és leülhetsz az asztalodhoz egy órára, de csak egy órára. Aztán vissza az ágyba!

A gyerek elvigyorodott, és feltápászkodott. Sheba figyelte, hová megy, aztán amikor kiderült, hogy csak az íróasztaláig, visszabújt aludni. Daisy körülnézett a szobában. Amikor Ben kinőtte a kisfiús bútorait, igazi nagyfiú-hálószobát rendeztek be neki. A semleges, férfias színek egészen addig elkísérik, míg le nem diplomázik. Az ágy és a komódok újak voltak, de a kapitányi íróasztal régi bútordarab – egy tizennyolcadik századi vitorlás hajóról származott. Elegáns volt, ugyanakkor épp elég viharvert ahhoz, hogy érdekes legyen.

Valaha ez volt Sage szobája, gondolta Daisy, és megpróbált visszaemlékezni, hogyan nézhetett ki akkoriban. A bútorok világosabbak, a függönyök fodrosabbak voltak. Emlékezett egy nagy babaházra a sarokban. Ezt a babaházat a játszószobából helyezték át Sage kis birodalmába, amit Daisy mindig is nehezményezett.

De az apja azzal érvelt, hogy a költözés nehéz volt Sage-nek, hiszen el kellett hagynia mindent, amit ismert, és ezért Daisynek kell erőfeszítéseket tennie, hogy otthon érezze magát náluk. Nem tartott sokáig, mire Daisy rájött, hogy az egyetlen ember, aki nem érzi otthon magát a házban, az ő maga.

Még a válás után sem lett sokkal jobb a helyzet. Mivel Cassidy közös szülői felügyelet alatt állt, Sage meg az anyja a környéken maradtak, és Sage továbbra is ugyanabba a magániskolába járt. Daisy tehát továbbra sem szabadulhatott a mostohatestvére uralma alól, aki a gonosz lányok királynője lett a suliban. Az okosság nem nagy előny, ha túlsúlyos vagy, és meglehetősen csúnyácska.

– Az már régen volt – suttogta Daisy, miközben kisétált a fia hálószobájából.

Mára ő és Sage gyakorlatilag idegenek lettek egymás számára, szóval nem kellene a múlton rágódnia. Az, hogy összefutott a mostohatestvérével, egyszeri dolog. Mekkora a valószínűsége, hogy mostanában újra megtörténik? Egymillió az egyhez, vagy még annyi se, gondolta megnyugodva Daisy.

2. fejezet

Miután elintézte, hogy a kocsiját elszállítsák a márkakereskedés szervizébe, Daisy még egyszer megnézte Krissát, majd elindult a folyosón a szülői háló felé. Igazából nem is háló volt, hanem szülői lakosztály, mert a hálón kívül több helyiséget is magába foglalt. A gardróbon és a fürdőszobán kívül tartozott hozzá egy negyedik szoba is, melyet az asszony otthoni irodaként használt.

Tiszta ruhát vett ki magának, farmert, pólót, bugyit és melltartót, mielőtt a fürdőszobába ment. Feltűzte a haját, majd ledobálta a ruháit, és belépett a zuhany alá. A nap folyamán először maradt egyedül, először volt rá lehetősége, hogy gondolkodjon egy kicsit. Természetesen Jordanre gondolt. Arra, hogy valamikor tudatnia kellene a férfival, miszerint Krissa is beteg. Elvégre mégiscsak ő a gyerekek apja…

Elöntötte a keserűség. Igen, Jordan Ben és Krissa apja, a férfi két nappal ezelőtt mégis elhagyta őket, méghozzá minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Daisy befejezte a műszakját, a szekrényéhez ment, és talált egy sms-t a férjétől, amelyben azt írta, hogy elköltözik néhány napra. Úgy jött, mint derült égből a villámcsapás. Nem magyarázkodott, nem mentegetőzött, csak elment, és kész. Daisy megdöbbent, megbántódott, felháborodott és megrémült. Így, ebben a sorrendben. Szerencsére a felháborodás győzedelmeskedett, így sikerült összeszednie magát. Mert amíg a férfi valahol egy szállodában pihengetett és elmélkedett, neki meg kellett oldania az otthoni problémákat. Például ki kellett találnia, hogyan mondja meg a gyerekeknek, miszerint az apjuk elköltözött. Közölte Jordannel, hogy amíg ő maga sem tudja, mit akar, nem lenne tisztességes megijeszteni Bent és Krissát.

A férfi egyetértett, ezért azt mondták a gyerekeknek, hogy az apjuk konferencián van. De ezzel a kifogással legfeljebb néhány nap időt nyertünk, gondolta Daisy, miközben kilépett a zuhany alól, és felkapott egy törölközőt. Szóval Jordannel hamarosan beszélniük kell arról, mi történik velük, és hogyan oldják meg a problémáikat. Ami persze nem lesz egyszerű, tekintve, hogy Daisy maga sem tudta, mi a baj.

Persze időnként veszekedtek, de az elmúlt hetekben a férfi roppant csendesnek tűnt. És mostanában mindketten nagyon elfoglaltak voltak, tehát nem sok idejük maradt egymásra, de ez már csak így szokott lenni egy több mint egy évtizedes házasságban.

Az élet nehéz helyzetek elé állítja a feleket, és ők próbálják megkeresni a kiutat.

Csakhogy Jordant most nem annyira a megoldások érdekelték, hanem inkább a drámai gesztusok. Például a színpadias távozás.

Miközben Daisy öltözködött, próbálta kitalálni, mire gondolhat a férfi. A neheztelés azonban elhomályosította az ítélőképességét, és hirtelen erős vágy támadt benne, hogy megragadja Jordant az ingénél fogva, és jó alaposan megrázza.

Tekintve, hogy nem volt különösebben erős, és a férfi majdnem húsz centivel magasabbra nőtt nála, ennek az esélye a nullával volt egyenlő.

Belebújt egy kényelmes balerinacipőbe, aztán felkapta a telefonját. Szólnia kell az iskolának, hogy holnap még biztosan itthon tartja Kri…

Még ma átköltözöm egy olcsóbb szállodába, hosszabb távra. Majd olyan helyet választok, ahová a gyerekeket is át tudom hívni, hogy láthassam őket addig is, amíg kitaláljuk, mi történt velünk.

Daisy rábámult az üzenetre, és eluralkodott rajta a düh.

– Hát ilyen nincs! – suttogta haragosan, és megnyomta a híváskezdeményező billentyűt. Türelmesen kivárt, mert tudta, nagy az esélye annak, hogy a férje nem veszi fel. A telefon hosszan kicsöngött. Daisy nem tudta, hogy Jordan csak kerüli őt, vagy beteggel van.

Már éppen abba akarta hagyni a várakozást, amikor a férfi fogadta a hívását.

– Megkaptad az sms-emet – mondta üdvözlésképpen.

– Igen, megkaptam. Tényleg így akarsz érintkezni velem a jövőben? Sms-ben? Nem tudsz személyesen ideállni elém, vagy legalább telefonálni? Hadd válaszoljak a kérdésedre: Ami velünk történt, az az, hogy elmentél. Csak úgy kisétáltál az életünkből minden figyelmeztetés nélkül, és otthagytál engem az összetört életünk darabkáival… Eszedbe jutott már, hogy akár a kommunikációra való képtelenséged is oka lehet a problémáinknak?

– Miért vagy ilyen kiállhatatlan?

Az igazságtalan vádtól majdnem elakadt Daisy szava. De csak majdnem.

– Elköltöztél egy szállodába. Úgy, hogy nem szóltál semmit, nem próbáltad megbeszélni velem a gondjaidat, csak elmentél, és dobtál nekem egy sms-t. Amikor megpróbáltalak hívni, nem vetted fel. Még mindig nem tudom, miért mentél el. Úgy volt, hogy csak néhány nap szünetet akarsz, mert gondolkodási időre van szükséged. Most meg közlöd velem, természetesen megint sms-ben, hogy hosszabb távú szálláslehetőséget keresel. És azt akarod tudni, miért vagyok kiállhatatlan?

– Nem beszélgethetek veled, amíg vádaskodsz.

Daisy dühébe jó nagy adag félelem vegyült. Mert mindig ez történt – akárhogy is kezdődtek a dolgok, Jordan mindig megtalálta a módját, hogy belefojtsa a szót. Mégis mit lehet tenni egy ilyen helyzetben? Ha dühödten kiabálni kezd, amit a szíve szerint tenne, akkor ezzel bizonyítja a férfi igazát.

– Krissa beteg – mondta ehelyett. – Többször hányt, és lázas. Bentől kapta el, aki azonban már szerencsére jobban van. Vádaskodás lenne, ha megkérnélek, hogy mutass némi érdeklődést a gyerekeid iránt?

– A szarkazmus nem segít.

– Az sem, hogy mindenért engem hibáztatsz, aztán meg elsétálsz, és cserben hagysz minket a bajban. Szerintem lassan időszerű lenne megbeszélni, mit mondjunk a gyerekeinknek arról, hogy elköltöztél. Mikor érsz rá?

– Munka után beugrom hozzátok.

– Még ma? Remek. – Daisy már nyitotta a száját, hogy még valamit mondjon, de a férfi már bontotta a vonalat.

A magániskola, ahová Sage Vitale harmadiktól tizenkettedik osztályig járt, Bel Air gazdagok lakta házaihoz hasonlóan nem sokat változott. A faburkolat még mindig csillogott, a diákok még mindig fekete nadrágot és fehér pólóinget viseltek egyenruhaként. A számítógépek kisebbnek és áramvonalasabbnak tűntek, de nagyjából ennyi volt, ami feltűnt neki. Egyébként könnyen azt hihette volna, amikor bement az épületbe, hogy visszalépett az időben. Még Mrs. Lytton sem volt annyira más. Rövidre vágott haja kissé már őszült, az orrán pedig egy olvasószemüveg ült, de ezt leszámítva a nyelvi munkaközösség szigorú vezetője ugyanúgy nézett ki, mint húsz évvel ezelőtt.

– Késtél – mondta Mrs. Lytton, amikor Sage belépett az irodájába, és helyet foglalt. – Majdnem fél órát. Emlékeztetlek, hogy nemcsak a diákjainktól várjuk el a pontosságot, hanem a tanárainktól is. Különben hogy mutatnánk jó példát a gyerekeknek?

Tinédzserként Sage lehuppant volna egy székre, hogy közben a testtartásával és az arckifejezésével jelezze, mennyire nem érdekli, mit gondol róla Mrs. Lytton. Az idősebb és remélhetőleg bölcsebb Sage azonban tudta, hogy ezzel a hozzáállással nem jutna semmire.

– Valóban elkéstem – mondta, és Mrs. Lyttonre villantotta legkedvesebb mosolyát. Azt, amelyik szinte mindig bevált nehéz ügyfelek esetén. – Megálltam az úton, hogy segítsek valakinek, akinek lerobbant a kocsija.

Mrs. Lytton egyébként is vékony szája egyetlen vonallá keskenyedett.

– Ez most komoly, Sage? Ez a legjobb, amit ki tudtál találni? Régebben sokkal leleményesebb voltál, ha kifogásokat kellett keresned. A kedvencem az volt, amikor azt állítottad, hogy azért késtél, mert kiskacsákat mentettél egy Bel Air utcáin kószáló hiúz elől.

– Daisynek segítettem – vágta rá Sage. Tudta, korai egy ilyen erős kártyát kijátszani, de Mrs. Lytton nem hagyott más választást. – Krissa hányt a kocsiban, és Daisynek félre kellett állnia. Megláttam őket, és megálltam, megkérdeztem, nincs-e szükségük segítségre. Aztán mivel Daisy autója nem indult el, hazavittem őket. Ezért késtem. – Elnéző mosoly jelent meg az arcán. – Megkérdezheti Daisytől, ha nem hiszi. A jelek szerint Ben kapta el először a gyomorhurutot, és most szegény Krissán a sor.

Mrs. Lytton felvonta a szemöldökét.

– Nos, ha Daisynek segítettél, akkor természetesen rendben van. Nem tudtam, hogy még mindig közel álltok egymáshoz.

Tulajdonképpen soha nem álltak közel. Sem akkor, amikor a szüleik összeházasodtak, sem a válás időszakában, most meg aztán pláne nem. Ha Sage egész hátralévő életében soha többé nem láthatná a mostohatestvérét, akkor is boldogan halhatna meg.

– Végtére is egy család vagyunk – felelte Sage egyszerűen, és a szeme se rebbent, ahogy kimondta ezt a hazugságot.

– Rendben, akkor lássunk hozzá! – Mrs. Lytton kinyitott egy mappát az asztalán, mielőtt olaszra váltott: – Úgy tudom, közel három évig Olaszországban éltél. Milyen szinten beszéled a nyelvet?

Sage szintén olaszul válaszolt:

– Társalgási szinten, de a nyelvtani alapjaim nem olyan jók. A francia sokkal jobban megy. Közel tizenöt évig éltem Franciaországban. Beszélni azonban folyékonyan beszélem mindkét nyelvet.

Mrs. Lytton franciára váltott:

– Az első férjed francia volt?

– Igen.

A harmadik olasz. A másodikról Sage soha nem beszélt.

A nyelvi munkaközösség vezetője egy sor nyelvtani gyakorlatot végeztetett el Sage-dzsel, aztán fel kellett olvasnia egy francia verseskötetből és egy olasz divatmagazinból. Amikor végeztek, az idősebb nő hátradőlt a székében.

– Elég jó vagy mindkét nyelvből – állapította meg némi rosszallással a hangjában. – A fizetésed huszonöt dollár lesz óránként, fél óra a minimum, amit egy gyerekkel foglalkoznod kell. Bekerülsz az iskola rendszerébe, és a diákok az applikáción keresztül foglalhatnak órát nálad, amikor épp szabad vagy. – A tekintete a Prada táskára esett, amelyet Sage a szomszédos székre tett. – Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Nincs más, amivel szívesebben töltenéd az idődet?

– Miután Európába költöztem, angolórákat adtam Franciaországban és Olaszországban. Most fordult a kocka, miért ne fordíthatnék én is a dolgon?

– Ugye tudod, hogy ebből nem fogsz meggazdagodni?

– Igen, tudom – mosolygott Sage. – De a busás fizetségnél néha fontosabb a jó érzés, hogy visszaadok valamit a világnak, az embereknek abból a sok jóból, amit kaptam.

Mrs. Lytton egy gyanúsan horkantásra emlékeztető hangot hallatott.

– Rendben van. Elkísérlek az irodába, ahol beállítjuk az alkalmazást. Az applikációban azonnal látni fogod a foglalásokat.

Sage követte a tanárnőt a hosszú folyosón. Biztos volt benne, hogy rajta kívül senki sem érti, miért akar gazdag gyerekeket korrepetálni franciából és olaszból. Néha még ő maga sem értette magát, mégis itt volt.

Az ötlet, amely az Olaszországból Los Angelesbe tartó hosszú úton született meg benne, először őt magát is meglepte. Még ennél is nagyobb meglepetést jelentett az, hogy hajlandó volt komoly munkát fektetni a megvalósításba. Nyilván azért, mert a korrepetálás nagyon közel áll a tanításhoz, és az utóbbi időben Sage sokat gondolkodott azon, hogy talán utánajárhatna, képes-e tanítani. Aztán ebből a talánból hirtelen valóság lett. Pedig valószínűleg sokkal több értelme lett volna egy újabb gazdag férjet fogni, amíg még jól néz ki. De mindenki csinál néha őrültségeket, nem igaz? Mi rossz van abban, hogy korrepetál néhány gyereket? Ha ráun a dologra, vagy találkozik egy izgalmas pasival, bármikor dobhatja az egészet. Senki nem lepődne meg azon, ha kiderül, hogy nem tudja végigcsinálni, amit elvállalt. A legkevésbé Mrs. Lytton.

Hét órára Daisy úgy gondolta, hogy kezd rendeződni az élete. Krissa délután óta nem hányt, Ben pedig határozottan javulóban volt.

A konyhapultnak támaszkodva azon tanakodott, hogy vacsorázzon-e, vagy egyszerűen csak igyon egy pohár bort evés helyett. Az észszerű választás persze az volt, hogy egyen valamit, és ő többnyire értelmesen cselekedett. De valamikor a következő egy órában szembe kell néznie Jordannel, és szeretett volna valamiből erőt meríteni ehhez a találkozáshoz.

– Mikor jön át Mr. Jordan? – kérdezte Esmerelda, immár hatodszor törölgetve át a már tiszta pultot.

– Nem mondta.

Daisy már beszámolt a házvezetőnőnek a telefonbeszélgetésről.

A ház mérete ellenére Esmerelda előtt nem voltak titkok. A házvezetőnő már Daisy előtt rájött, hogy Jordan elment. Látta az üres fogasokat a szekrényében és a polcról hiányzó bőröndöt.

– Van egy finom sertésszeletem számodra – kínálgatta Daisyt. – Zöldbabbal és mandulával. Vagy készíthetek neked salátát. Megpirítottam a sárga céklát, amit annyira szeretsz.

– Képes vagyok megtalálni az ételt a hűtőben, hidd el.

– Tudom, de ettől én még szeretném lelkiismeretesen végezni a munkámat.

Daisy elmosolyodott.

– Nagyon kedves vagy hozzám.

– Naná, hiszen ezer éve ismerjük egymást! Valahol olyan, mintha egy család lennénk.

Esmerelda idősebb unokatestvére volt Daisy dadája gyerekkorában. Daisy nem sokkal a Jordannel kötött esküvője előtt vette fel Esmereldát, hogy legyen, aki rendben tartja a házat, és később besegítsen a gyerekeknél. Sejtelme sem volt róla, mihez kezdene nélküle.

– Jordan egy hosszú távú ott lakásra alkalmas szállodát keres – mondta.

Esmerelda aggódó arckifejezése nem változott.

– Mégis milyen hosszú időre?

– Fogalmam sincs. Úton van ide, szóval majd együtt kitaláljuk, mit mondjunk a gyerekeknek… Tudod mit? Majd azután eszem, miután beszéltem vele – határozta el Daisy.

Esmerelda összeszorította az ajkát.

– Miután beszéltél vele, nem lesz kedved enni.

– És az olyan nagy baj? Tessék, kitaláltam egy új diétás programot. Egy vagyont kereshetnék…

Esmerelda morgott valamit, amit Daisy nem értett, majd kivett pár dolgot a hűtőből. Egy kis tál olajbogyót, néhány szelet sajtot és pár kekszet helyezett a konyhasziget egyik végébe. Aztán míg Daisy töltött magának egy pohár vörösbort, Esmerelda felszeletelt egy almát, és megmosott mellé egy fürt szőlőt.

– Hogy a bor ne szálljon a fejedbe – magyarázta, és egy vászonszalvétát is rakott az étel mellé.

– Bölcs vagy, mint mindig.

Éhesen könnyű préda lenne, gondolta Daisy, pedig ajánlatos, hogy a legjobb képességei birtokában nézzen szembe Jordannel. A férfi eredményesebben tudott küzdeni, mint ő. Daisy négyes átlaggal végzett a UCLA-n, a Kaliforniai Egyetemen, de hiányzott belőle a gyilkos ösztön ahhoz, hogy igazán jó harcos legyen – legalábbis, ha a házasságáról volt szó.

Felkapott egy szelet brie-t, és egy rozmaringos kekszre tette. Közben arra gondolt, igazából örülnie kellene, hogy nem túl jó az érzelmi csatározásokban. Az azonban nem adott okot az örömre, hogy mindig ő az, akit hasba vágnak, aztán a sorsára hagynak!

Éppen végzett a rágcsálnivalóval, amikor Jordan megérkezett. Esmerelda beengedte, mialatt Daisy fontolóra vette, hogy tölt még egy pohár bort.

Nem a legjobb ötlet, döntötte el végül, és lélekben felkészült a rá váró beszélgetésre. Kitalálni, mit mondjanak a gyerekeiknek a különválásukról, nem lesz könnyű. Jegyzeteket kellene készítenie. Szükségük van egy stratégiára.

Jordan belépett a konyhába. Daisynek régebben pusztán már attól elszorult a torka, ha csak meglátta őt. Igen, a férje több év házasság után is képes volt megdobogtatni a szívét. Mostanában azonban már nem. Ahogy a tekintetük találkozott, rettegés fogta el. Ezenkívül valami különös vágyakozást érzett, hogy bár visszaforgathatnák az idő kerekét odáig, amikor még ha nem is kellemesen, de legalább kényelmesen elvoltak egymás társaságában.

– Hogy vannak a gyerekek? – kérdezte a férfi, miközben töltött magának egy pohár bort.

– Jobban. – Daisy a hátsó lépcső felé mutatott. – Nem akarsz felmenni, megnézni őket?

Jordan nagyot kortyolt a borból, aztán letette a poharat, és felment az emeletre.

Daisy követte, mert tudni szerette volna, mi hangzik el odafönt. Aztán elszégyellte magát, mert rájött, hogy ez nem sok jót mond a kettejük közti bizalomról.

A férfi először Krissa szobájába lépett be. A lányuk kinyitotta a szemét, és rámosolygott.

– Apa, hát visszajöttél! Milyen volt a konferencia? – Jordan leült az ágy szélére, és végigsimított Krissa sötét haján. – Sokkal fontosabb, mókuskám, hogy te hogy vagy? Anya mondta, hogy megbetegedtél.

– Aha. Elkaptam Bentől a vírusát.

– Nem szép tőle, hogy rád ragasztotta. Majd mindjárt beszélek a fejével!

A kislány felült, hogy megölelje az apját. Lucky, a sárga labrador, alighanem meghallotta Jordan hangját, mert farkcsóválva berohant a szobába. Sheba leugrott az ágyról, hogy neki is jusson a figyelemből. Még az általában tartózkodó macska, Nala is roppant elégedettnek tűnt, hogy láthatja Jordant. Legalábbis Daisy így értelmezte buzgó mosakodását.

Jordan mindkét kutyát megsimogatta, néhány percig dörzsölgette a fülüket, és fogadta a puszikat, aztán a karjába kapta Krissát, és felállt.

– Menjünk át a bátyádhoz!

Daisy majdnem megszólalt, hogy Krissának még ágyban kellene maradnia, aztán mégis hallgatott, mert nem akarta, hogy apa és lánya „úgy” nézzen rá, ahogy ilyenkor szokott. Daisy értelmezésében azt jelentette ez a tekintet, hogy „ne utáld már ennyire azt, ha jól szórakozunk”. Persze lehet, hogy egyáltalán nem is ezt gondolták közben, de az asszonynak mindig ez jutott eszébe.

Mindannyian átmentek Ben szobájába, az élen természetesen a kutyák csörtettek. Ben, aki az ágyban feküdt, és a tabletjén játszott, felnézett, majd elvigyorodott, amikor meglátta Jordant.

– Apa, hát visszajöttél!

Jordan letette Krissát, és megölelte Bent.

– Hogy érzed magad, fiam?

– Jobban. Már Krissa a betegebb.

– Annak is te vagy az oka! – vágta rá Krissa, és bemászott a bátyja ágyába, a takaró alá.

Lucky felugrott mellé, Sheba pedig elhelyezkedett az ágy végében, így a felnőtt méretű ágy hirtelen nagyon kicsinek tűnt.

Daisy leült az íróasztali székre. Arra számított, hogy diskurálnak egy kicsit, aztán ők Jordannel elnézést kérnek, majd elvonulnak, hogy megbeszéljék, miként tovább. Ezért aztán teljesen felkészületlenül érte, amikor Jordan azt mondta:

– Szeretném, ha tudnátok, hogy mindkettőtöket nagyon szeretünk.

Daisy felpattant a székről, és a férjére meredt.

– Jordan, mit művelsz?

A férfi a kezével elhárító mozdulatot tett, mintha félresöpörte volna. És közben arra se érdemesítette, hogy ránézzen.

– Veletek is biztosan előfordult már, hogy túl sok volt nektek az, ami körülöttetek történt, és úgy éreztétek, szükségetek van egy kis nyugalomra – folytatta.

Mindkét gyerek tágra nyílt szemmel bámult rá. Ben lassan bólintott, hogy igen, ő ismeri az érzést.

– Jordan – szólt közbe Daisy, és odalépett hozzá. – Mielőtt velük beszélsz, előbb nekünk, kettőnknek kellene…

– Majd én elintézem – vágott a szavába a férfi, és rámosolygott a gyerekekre. – Tudjátok, néha a szülőknek is szükségük van egy kis szünetre.

Daisy némán szitkozódott.

– Jordan, mindketten betegek. Még nincs itt az ideje.

Krissa szeme megtelt könnyel.

– Mi… mit akarsz ezzel mondani? – A hangja elcsuklott. – Jaj, apa, ugye, nem…?

– Ne sírj, nincs semmi baj! – nyugtatgatta a férfi.

Ben alsó ajka is remegett, ahogy hol az egyik, hol a másik szülőjére pillantott.

– Anya? Mi ez az egész?

Daisy közelebb húzódott hozzá, és reményei szerint megnyugtató mosolyt villantott rá.

– Semmi baj. Minden rendben lesz. Szeretünk téged, ahogy apád is mondta. Az a helyzet…

Szünetet tartott, leginkább azért, mert egyáltalán nem tudta, mi a helyzet.

Krissa sírása zokogássá változott, és Ben is ugyancsak törölgette a szemét. Daisy vágyakozva gondolt arra, bár elég erős lenne ahhoz, hogy nyakon csípje, és kicipelje innen a férjét – éretlen és haszontalan kívánság volt ez persze, de legalább szívből jött.

Letessékelte Luckyt meg Sheba-t az ágyról, aztán leült, és széttárta a karját. Mindkét gyerek odabújt hozzá.

– Apátok elköltözik a házból egy kis időre, de ne féljetek, a közelben marad – magyarázta. Dühös volt, hogy rögtönöznie kell, ahelyett hogy előre megvitatták volna, mit mondjanak. De Jordan már csak ilyen volt – megcsinálta a bajt, aztán a nyakába varrta a piszkos munkát. – Bármikor láthatjátok, találkozhattok vele. Ha sikerül megbeszélni a problémáinkat, minden úgy lesz, mint régen.

Miközben beszélt, a férfira meredt, nehogy meghazudtolja. Jordan csak a vállát vonogatta.

– El fogtok válni? – kérdezte szorongva Ben.

– Nem, dehogy! Isten ments! Ez szóba sem került. – Ami igaz is volt. Nem is kerülhetett szóba, mivel Jordannel nem beszéltek semmiről. – Továbbra is itt laktok majd – folytatta Daisy. – Iskolába jársz, a barátaiddal lógsz, ahogy szoktál.

– Te itt leszel? – szegezte neki komolyan a kérdést Krissa.

Daisy megcsókolta.

– Igen.

– Esmerelda is?

Jordan mintha megrándult volna a kérdés hallatán.

– Esmerelda is – erősítette meg Daisy. – Ez csak egy kis időre szól. Ahogy mondtam, sokat fogod látni apát. És bármikor írhatsz neki sms-t a telefonomon.

Jordan az ágyhoz lépett.

– Szeretlek titeket, srácok. Ugye tudjátok?

A gyerekek elengedték Daisyt, és elnyúltak az ágyban. Az apjukra néztek, és bólintottak. Daisy felállt, és intett a kutyáknak, hogy foglalják el újra a helyüket.

További tizenöt perc csendes beszélgetés és jó néhány újabb megnyugtató ölelés kellett ahhoz, hogy helyreálljon a rend. Krissa ragaszkodott hozzá, hogy Ben ágyában maradjon, és a bátyja most az egyszer nem ellenkezett. Ennél nem is kell jobb bizonyíték, mennyire feldúltak mindketten, gondolta Daisy keserűen, miközben Jordannel végül lementek a lépcsőn. Amint a konyhában voltak, szembefordult a férjével.

– Hogy mondhattad ezt el nekik anélkül, hogy előtte megbeszéltük volna a dolgot? A fenébe is, Jordan, hiszen olyan kicsik még! Nem rakhatod a vállukra ezt a terhet! Azt kértem, hogy beszéljük meg az egészet, nem azt, hogy ríkasd meg a gyerekeinket!

Jordan kihörpintette a bort a poharából.

– Nem lehet mindenre felkészülni, Daisy. Néha csak úgy megtörténnek a dolgok. Mindig azon panaszkodsz, mennyire elfoglalt vagy. Én csak segíteni akartam neked, hogy kipipálhassuk végre ezt a teendőt, és eltűnhessek az utadból. Szívesen.

A férfi szavainak kegyetlensége megdöbbentette Daisyt. Jordan nem volt könnyű ember, de általában nem volt vele ilyen gonosz.

– Rosszul tetted, ami tettél, és ezt te is tudod! – csattant fel. – Megpróbálhatod elterelni a figyelmemet azzal, hogy szemétkedsz velem, de attól még hibát követtél el.

Ahelyett, hogy visszavágott volna, a férfi gúnyosan elmosolyodott.

– Tisztában vagyok vele, hidd el! Annyi hibát követek el, mióta veled vagyok, hogy már azt sem tudom, milyen nem hibázni.

– Ennyi? – fortyant fel Daisy. – Szóval már a gyerekek érzései sem számítanak? Nemcsak én nem jelentek semmit neked, hanem ők sem?

Jordan mosolya elhalványult.

– Fogalmad sincs, min mentem és megyek keresztül. Nem tudod, milyen volt az életem veled. Milyen volt elviselni azt, hogy mindig én vagyok az utolsó a listádon. Az egyetlen, aki nem számít, az én vagyok, és te mindent megtettél azért, hogy ezt minden percben tudatosítsd bennem.

Azzal kisétált.

Daisy nem tudta megállítani, mert nem tudott megszólalni. Ahogy lélegezni sem. Fel sem fogta, mi történt az imént.

Miért mondja Jordan, hogy nem számít? Hiszen ő a férje. Házasok, és Daisy elképzelni sem tudta, miért viselkedik most így vele. Valami nagy baj van – ezt megértette –, de fogalma sem volt, hogy mi az.

Leült a konyhasziget melletti magas székre, és töltött magának még egy pohár bort. Fáradt volt, szomorú meg ijedt, és vagy ezer egyéb érzelem is kavargott a szívében, amit nem akart megnevezni. Reggel munkába kell mennie, és életében először semmi kedve nem volt dolgozni.

Esmerelda bukkant fel a konyhában.

– Elment?

Daisy bólintott.

– Elmondta a gyerekeknek.

Érezte, hogy megfeszül az állkapcsa, és tudatosan ellazította.

– Azt hittem, közösen kitaláltok valamit, amit előadhattok nekik.

– Jordan nyilvánvalóan nem akart velem kettesben ötletelni.

Esmerelda közelebb lépett, és megnyugtatóan Daisy vállára tette a kezét.

– Elég erős vagy ahhoz, hogy megbirkózz ezzel is – mondta.

– Most nem érzem magam túl erősnek.

– Az nem számít. Akkor is túl fogsz jutni ezen, mert muszáj lesz. A gyerekeidnek szükségük van rád.

Hát igen. Szóval legalábbis színlelnie kell, hogy erős, és mindent kézben tart. Mi mást csinálhatna? Kezdjen sikoltozni? Annak biztosan nem lesz jó vége.

– Honnan tudod mindig, mi az, amit mondanod kell?

– Bölcsességgel áldott meg az Úr. – A házvezetőnő alig észrevehetően elmosolyodott, de aztán hirtelen komoly lett az arca. – Daisy, aggódom érted.

– Ne izgulj, jól vagyok! – Hazudott, de nem volt más választása. Ő az, akitől mindannyian függenek. Ki lesz erős, ha ő nem? Ki fogja összetartani a családot? Mosolyt erőltetett az ajkára. – Nyugodtan elhiheted. És teljesen igazad van. Túl fogunk jutni ezen.

– Úgy legyen! Hozhatok neked valamit enni?

Az étel volt a legutolsó, amire Daisy ebben a helyzetben gondolni tudott, de szerette volna fenntartani a normalitás látszatát, ameddig csak lehet.

– Ó, igen! Hozd azt a sertésszeletet! Biztosan nagyon finom.

3. fejezet

Sage próbált nem tudomást venni a tompa fájdalomról a derekában, amikor hazafelé tartott a munkából. Egész nap talpon lenni önmagában nem olyan nagy dolog, de tíz centi magas sarkakon egyensúlyozva azért már komolyabb kihívás. Tíz évvel ezelőtt ez még egyáltalán nem jelentett gondot, de most már közelebb volt a negyvenhez, mint a harminchoz. Hihetetlenül lehangolta ez a tény, ezért inkább próbált nem gondolni rá.

A lámpánál várakozva körülnézett, és megállapította, hogy bár még csak március van, az enyhe éghajlatú Los Angelesben máris huszonhárom-huszonnégy foknál áll a hőmérő higanyszála, és hét ágra süt a nap. Ez hiányzott, ismerte be. Párizs izgalmas, de télen olyan sivár tudott lenni, Olaszország pedig bár lenyűgöző, valójában nem az otthona. Legalábbis azóta biztosan nem, amióta a férje benyújtotta a válókeresetet. Így tehát Sage visszatért. Igaz, csak azután, hogy az élet minden területén teljes kudarcot vallott, de legalább visszatérhetett oda, ahol az ég tökéletesen kék, az érzelmi felszínesség pedig inkább elvárás, mintsem elítélendő tulajdonság.

Behajtott abba az utcába, ahová az édesanyjával költöztek évekkel ezelőtt, miután Joanne és Wallace elváltak. A szolidan középosztálybeli házak ugyan csak néhány mérföldnyire voltak a kifinomult Bel Air-i városrésztől, de elegancia és kényelem tekintetében valójában fényévekre estek tőle. Bel Air-közeli, mondták a házukra mindig tréfásan a barátai.

A házat Joanne a válás után kapta. Wallace gazdag családból származott, de az örökölt vagyonára Joanne nem formálhatott igényt. Ám mivel a férfi sikeres belgyógyász volt, és nemcsak fizetést kapott, hanem tulajdonostársként részesedést az orvosi rendelő hasznából, Joanne-nek végül a ház mellé egy egész szép összegű tartásdíjat is sikerült kiharcolnia. Emellett Wallace továbbra is gondoskodott Sage-ről, annak ellenére, hogy nem az ő lánya volt. Fedezte a tandíját a magániskolában, ahová a házasságuk alatt járt, és félretett neki némi pénzt a főiskolára. Ebből a pénzből finanszírozta Sage az Európába költözését azon a nyáron, amikor tizenkilenc éves lett.

Sage rákanyarodott a kocsifelhajtóra, és leparkolt az anyja Lexusa mellé. Lehet, hogy csak kínnal-keservvel tudták kifizetni az ingatlanadójukat, de mindig szép kocsikat vezettek. Ez olyan jellemző Los Angeles-i viselkedés, gondolta, miközben összeszedte a táskáját és a magas sarkút, amit lerúgott magáról, amint beszállt az autóba. A pénz persze jó dolog, de ha esetleg nincs elég, akkor is tehetsz úgy, mintha volna. Errefelé a külsőségek mindennél többet számítanak.

Sage kiszállt, és bezárta a kocsiját, mielőtt a bejárati ajtó felé indult. Egy pillanatra megállt, hogy tanulmányozza az egyszintes, nagy ablakos házat, melyhez egy kis előkert és egy, a környéken méretesnek számító hátsó udvar is tartozott.

Annyira más, mint Daisy kúriája, gondolta Sage. Joanne egész háza elférne Daisy házának konyhájában és nappalijában, néhány négyzetméter talán még ki is maradna. Nem mintha lenne bármi szégyellnivaló egy teljesen normális, hétköznapi házon, ahol van három hálószoba plusz két fürdő. Sage mégis szégyellte, legalábbis régebben. A válás után még a költözés gondolatától is rettegett, és többé soha nem vitte haza a barátait iskola után. Hogy is tehette volna? Mindannyian látták Daisy házát.

Furcsa, hogy megváltoztatja a dolgokat az idő és a távolság, gondolta, miközben belépett az épületbe. Mostanában hálás volt, hogy egyáltalán van hol laknia. Persze havonta ezer dollárt kell fizetnie az anyjának a régi szobájáért, de megéri. Legalábbis egyelőre.

– Megjöttem! – kiáltotta, és becsukta maga mögött a bejárati ajtót.

A ritkán használt nappaliból egy átlagos méretű konyha nyílt, balra tőle az étkező. Jobbra volt a fő hálószoba és a hozzá tartozó fürdő, a másik oldalon pedig a két póthálószoba és a vendégfürdő.

– Idebenn vagyok – válaszolta az anyja a nappaliból, és a lánya jöttére felpillantott a magazinból, amelyet olvasott. Rámosolygott Sage-re. – Milyen volt a napod?

– Jó. A délelőttöt leltározással töltöttem.

A készletek éves leltárja miatt nyolckor kellett kezdenie a napot, így négykor tudott hazaindulni. Persze az első három órában esélye sem volt jutalékra szert tenni, szóval nagy pénzt nem keresett vele.

Éppen vissza akart menni a szobájába átöltözni, amikor felismerte a piros selyemblúzt, amelyet az anyja viselt.

– Az nem az enyém véletlenül? – jegyezte meg Sage szárazon. – Turkáltál a holmim közt?

– Csak egy kicsit. Ez különösen szép. Selyem?

– Igen. Majdnem négyszáz euró volt.

– Szeretem a minőséget. – Az anyja elmosolyodott. – Tudom, hogy nem bánod. Gyakorlatilag egyforma a méretünk.

Joanne az ötvenes évei végén járt, de tíz évet nyugodtan letagadhatott volna. Keményen dolgozott, hogy formában maradjon, de majdnem két számmal nagyobb méretet hordott, mint a lánya, ez a blúz is húzódott a gomboknál, és feszült a vállánál. Sage persze nem tett megjegyzést. Ehelyett inkább hálás volt a sorsnak, hogy az anyja semmiképp sem tud belepréselődni a nadrágjaiba és a legtöbb ruhájába sem. A cipői is biztonságban voltak, már csak azért is, mert Joanne lába másfél számmal kisebb volt az övénél.

A táskái ellenben nagy veszélyben forogtak volna, ám azokból Sage csak néhányat hozott haza magával. Közülük Joanne csak azt az egy Pradát láthatta, amit Sage használt.

Arról a fél tucatról, amelyeket a kocsija csomagtartójába zárt, vagy arról a mintegy húszról, amelyeket egy megbízható barátjánál hagyott Rómában, nem is tudott. A következő hetekben ki kell találnia, hogyan hozza el a táskáit Olaszországból, de előbb kellene egy hely, ahol biztonságba helyezheti őket. A házban nem hagyhat ilyen kincseket – addig biztosan nem, amíg az anyja a közelben tartózkodik.

– Tartsd meg, ha akarod, de akkor erre a hónapra háromszáz dollárral kevesebb lakbért fizetek – közölte Sage.

– Jaj, ne már! Hát már a lányom cuccait se vehetem kölcsön? – Joanne felsóhajtott. – Csak szerettem volna kicsípni magam. Tudod, Anderson és én nem találkozunk többet.

Sage megdörzsölte a derekát.

– Anderson a jelenlegi barátod?

Joanne duzzogó arcot vágott.

– Már nem. Azt mondta, nem lát semmi okot arra, hogy a következő szintre emeljük a kapcsolatunkat. Neki jó az, ahogy vagyunk.

– Szóval továbbra is szívesen lefekszik veled, de eszében sincs elvenni.

– A férfiak mind disznók. – Joanne a dohányzóasztalra dobta a magazint. – Pedig Anderson már majdnem hetvenéves. Őszintén szólva biztosan nem kap jobbat nálam, de azt hiszem, erre neki magának kell rájönnie.

Lefordítva: Joanne azért járt Andersonnal, mert a férfi gazdag és öreg. Ez volt a legjobb felállás a számára, ugyanis mindenekfölött hitt a pénzért köttetett házasságokban. Soha nem kapta ugyan meg azt a nagy összeget, amiről álmodott, de azért elég jól járt.

Soha ne add oda a szíved! Ez volt a mottója.

Sage megfogadta a tanácsot, ám az életbölcsesség nála nem működött valami jól. Visszajutott ide, ahol elkezdte – bolti eladóként dolgozott, és az anyjával élt. Mi ez, ha nem lehangoló?

– Ma este találkozom néhány barátnőmmel – jelentette be Joanne, és az órájára pillantott. – Koktélozni megyünk, és meglátjuk, találunk-e valakit, aki meghív minket egy finom vacsorára.

– Sok szerencsét hozzá!

Az anyja elmosolyodott.

– Ne várj meg!

Sage bólintott, majd besétált a hálószobájába. Az ággyal, komóddal és íróasztallal zsúfolt helyiség sokkal rendetlenebb volt, mint amikor kora reggel elhagyta. Több fiókja kihúzva, a szekrényajtók nyitva. Ruhák hevertek az ágyon és a széken. A szépen elrendezett cipőit a szekrény hátuljába tolták.

Sage próbált lenyugodni. Végül is mi értelme idegeskedni? Az anyja soha nem fog megváltozni. Az élet szívás, és az övé még inkább, mint általában. Az elmúlt tizennyolc évben Európában élt. Az Egyesült Államokban sosem dolgozott, és az itteni bankok sem ismerték, ami megnehezítette a hitelhez jutást. Bár egy kis társasházi lakással is beérte volna, egyelőre az is álomnak tűnt, hiszen nem volt rá pénze.

Az egyetlen kiút ebből a helyzetből, hogy egy évig az anyjánál bérel szobát, közben munkát vállal, és felépíti a hitelképességét. Nem akarta elszúrni a tervét egy selyemblúz miatt.

Farmert és pólót húzott, majd kitakarította a szobáját. Mire végzett, az anyja eltűnt. Sage kiment a konyhába, és megtöltött egy poharat jéggel és vízzel. Kivitte a szabadba, aztán leült az egyik nyugágyra az árnyékban. Vett néhány mély lélegzetet, lehunyta a szemét, és megpróbálta elhitetni magával, hogy minden rendben lesz. Hogy nem egy nagy, kövér csődtömeg, aki néhány táskán és három zátonyra futott házasságon kívül semmit sem tud felmutatni az életben.

Már majdnem meggyőzte magát, hogy minden rendben lesz, amikor egyenletes, kattogó hangra lett figyelmes, és kinyitotta a szemét. A jobb oldali házat egy magas fal rejtette el a szeme elől, a bal oldalit viszont csak egy alacsony fakerítés választotta el a kertjüktől. Látta a fákat és a pázsitot, valamint a fedett teraszt, ahol egy férfi ült egy összecsukható asztalnál, és gépelt egy számítógépen.

Sage grimaszolt, szinte sértőnek érezte a szomszéd jelenlétét. Miért kell ennek kint dolgoznia pont akkor, amikor ő egy kis egyedüllétre vágyik? Bár igaz, a férfi békén hagyta, nem próbált beszélgetni vele.

Újra lehunyta a szemét, és megpróbált megnyugodni. Ismerte a szomszédos házat. Egy barátja, Adam lakott ott, amikor még mindketten iskolába jártak. Fogalma sem volt, mi történt vele.

Kinyitotta a szemét, és tanulmányozni kezdte a szomszédot. Körülbelül annyi idős lehet, mint ő, és szőke, mint Adam. Az nem lehet, hogy… Vagy mégis?

A férfi felpillantott, és észrevette, hogy őt bámulja. Elmosolyodott.

– Helló, Sage!

– Honnan tudod, ki vagyok?

Az anyja persze akár el is mesélhette volna, de Joanne nem az a típus, aki barátságosan elbeszélget a szomszédokkal.

– Tizenhárom éves korunk óta ismerlek. – A férfi megjátszott ijedséggel a mellkasához kapott. – Ezek szerint már nem emlékszel rám? Most aztán teljesen összetörtem.

– Adam? Tényleg te vagy az?

A férfi elmosolyodott.

– Bingó.

– Bingó? – Sage felnevetett. – Nem hiszem el, hogy ezt mondtad.

– Miért ne mondhattam volna? Ezt szoktam mondani ahelyett, hogy eltaláltad.

Sage megrázta a fejét.

– Nem lehet, hogy tényleg te vagy az… – Végignézett a férfi széles vállán és markáns vonásain. – Nagyon máshogy nézel ki.

– Te viszont pontosan ugyanolyan vagy, mint voltál.

Sage belekortyolt a vizébe.

– Bárcsak így lenne! Szóval még mindig itthon laksz?

Ez azért elég szomorú, nem? Hát Adam soha nem akar önálló életet élni?

Adam rámosolygott a lányra.

– Nem. Megvettem a házat az anyámtól, miután az apám meghalt, mert ő Vegasba szeretett volna költözni. Tehát kettőnk közül te vagy az, aki még mindig otthon lakik.

Sage nem volt biztos benne, hogy a férfi sértőnek szánta-e a beszólását, mindenesetre úgy érezte magát, mint akit arcul csaptak. Feszes mosollyal ajándékozta meg Adamet, miközben felkapta a poharát, és felállt.

– És tessék, újra szomszédok vagyunk – mondta olyan könnyedén, ahogy csak tudta. – Nagyon örülök, hogy láttalak, Adam.

– Sage, várj! – mentegetőzött a férfi, és ő is felpattant a helyéről. – Nem úgy értettem! Kérlek…

A nő azonban intett, aztán sarkon fordult, és belépett az üvegből készült tolóajtón. Miután bezárta maga mögött, a szobájába sietett, és az ágyra vetette magát.

Nem, egyáltalán nem vagyok csődtömeg, akármennyire is a padlóra kerültem pillanatnyilag, gondolta. A legkevésbé sem érdekelte, mit gondol róla egy olyan hétköznapi és ostoba ember, mint Adam. Mindig is fütyült mások véleményére. Így biztonságosabb. És a biztonság a legfontosabb dolog a világon.

Szombatra Ben és Krissa is felépült a gyomorfertőzésből. Korán keltek, és a reggel a Marco Polo című gyerekdal hangos előadásával kezdődött a medencében. Mire Daisy megtörölte és megetette őket, valamint megsétáltatta a kutyákat, ideje volt elindulni Ben fociedzésére. Úgy beszélték meg, hogy Jordan aztán odamegy a gyerekekért, és mindkettőjüket elviszi egész napra.

Daisy mindent megtett, hogy laza maradjon, hogy eljátssza, mintha nem lenne nagy ügy a gyerekei váltott szülői felügyelete, de valójában teljesen össze volt zavarodva. Forgott a gyomra, fáradt volt a kialvatlanságtól, és rettegett, hogy egy óvatlan pillanatban ok nélkül ordibálni kezd, esetleg sírva fakad.

Általában véve nem zavarta az élettel együtt járó káosz, de mostanában kezdett a nyakába szakadni az egész, ami kétségtelenül annak volt az eredménye, hogy Jordan elhagyta. Nem tudta, mit jelent a házasságukra nézve a férje hirtelen távozása. Ami még rosszabb, fogalma sem volt, hogy miért ment el, vagy mi kell ahhoz, hogy visszajöjjön. Eddig még csak nem is beszéltek egymással. Minden kommunikáció továbbra is sms-ben zajlott, ami nyugtalanította Daisyt, bár nem annyira, hogy véget vessen neki. Valószínűleg a szíve mélyén rettegett attól, mit mondana a férfi, ha valóban beszélgetni kezdenének.

Vagyis gyáva vagyok, gondolta, miközben végigsétált a folyosón a gyerekek szobái felé. Ezzel a felismeréssel együtt tudott élni, mert az alternatíva az lett volna, hogy pontosan tudja, mit gondol a férje, márpedig ehhez most nem érzett elég erőt magában. Mi van, ha Jordan szerint már nem köti őket össze semmi?

Pedig valaha olyan jól megvoltak együtt! Az asszony emlékezett arra az időszakra, amikor Ben ötéves volt, és focizni akart. Daisy bevallotta Jordannek, hogy fogalma sincs a játékról.

A férje azonnal kivitte a kertbe, és megtanította neki az alapokat. Néhány hétig együtt gyakoroltak, amíg Daisy elég jó nem lett ahhoz, hogy az ötéves fiával játszhasson. Jordan kedves volt, szeretetteljes és támogató. Hová tűnt az a férfi?

– Készen állsz? – kérdezte, amikor belépett Ben szobájába.