Földes György

Nemzet
és hegemónia

Magyarország 1945–1989
– részlet –

Megjelent a Nemzeti Kulturális Alap a Szociális Demokráciáért Intézet Nonprofit Kft. és a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 2021
© Földes György

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 278 3

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Bevezetés: A téma megközelítése

I. Új erőtérben

A szovjetizálás és a nemzet

Korrekciós kísérlet, 1953–1956

II. Az antinacionalizmus

A felkelés és a szovjet beavatkozás következményei, tanulságai

„Értetek haragszunk” – kommunisták és népiek, 1957–1958

A nemzetvita

III. Az antinacionalista nemzetépítés

A nemzet az 1960-as évek elején

Az antinacionalista nemzetépítés stratégiája

Nemzet a hatvanas években

Az 1967-es nemzetvita és a társadalmi tudat

IV. Alakuló hegemónia

Reform, nemzet, demokratizálás

A szocialista nemzet és a társadalom

1968

Egy újabb nemzetvita és strukturális, történelmi háttere

V. A szocialista nemzet

A „befogadó” szocialista nemzet

Sorsközösség

VI. Határok és repedések

Az ötágú síp

A nemzetvita új hulláma – új szereplőkkel

A nemzetviták gazdasági, társadalmi és politikai háttere, 1978–1983

A közmegegyezés

A nemzeti tudat és a helyét követelő értelmiség

VII. A társadalom és a politikai nemzet

Az antinacionalizmus utóvédharcai

Társadalmi és politikai erőviszonyok a nyolcvanas évek első felében

VIII. Hegemónia és rendszerváltozás

A megbomló egyensúly

A gyorsuló idő

IX. A nemzeti problematika és a békés átmenet

Jegyzetek

Hivatkozott irodalom

Függelék: A feldolgozott írások jegyzéke

Névmutató

Bevezetés:
A téma megközelítése

Nép, etnikum, nyelv, terület, ország, állam, hitvilág, közös lélek és karakter, közös érzésvilág, identitástudat, sorsközösség, kultúra, társadalom, állam: egymáshoz illeszkedő és illesztett fogalmak, amelyeket az emberek csoportjai hagyományoztak és formáltak tovább a történelemben. Mindezek a nemzet fogalmának meghatározását szolgálják, hol elkülönülő, hol egymást kisebb-nagyobb mértékben átfedő jelentéssel.1 Ezek az elemek más-más összetételben és arányban mind jelen voltak a társadalmak nemzetté válásának folyamatában, és ma is fontos mozzanatai életüknek.2 Az, hogy melyik, mikor és milyen mértékben játszott és játszik szerepet a nemzet formálódásában, nem tárgya a jelen tanulmánynak. Lényegesebbnek tartom jelezni: a szellemi-politikai harcoknak, a csoport- és osztályérdekek tudatosításának nagy jelentőségük van a nemzetek kialakulásában. Nem a valóságtól elrugaszkodott állítás Ernest Gellneré, miszerint a nacionalizmus szülte a nemzetet, és nem fordítva: a nemzet a nacionalizmust.3 Szűcs Jenő is hasonlóan vélekedik, szerinte a nemzet kollektív személyiség, amely az ideológia segítségével a modernitásban alakul ki, ugyanúgy, mint a nemzeti érzés.4

A tudomány sem ártatlan a tudatformálásban, mert elemzéseivel, meghatározásaival, a nemzet mibenlétéről folytatott vitáival akarva-akaratlanul részese a nemzet fölötti hegemóniáért folytatott küzdelemnek. Még akkor is így van ez, ha súlya nem hasonlítható a politikai pártoknak, az irodalomnak, a művészeteknek a nemzetté válás folyamatában játszott szerepéhez.5 Nem kétséges ugyanis, hogy a nemzetről, nemzettudatról és a nacionalizmusról folyó tudományos diskurzusnak politikai jelentősége is van. Különösen igaz ez a bölcsészettudomány és ezen belül a történettudomány megállapításaira és vitáira, tekintettel arra, hogy azok elkerülhetetlenül érintik nagy eszmei-politikai irányzatok eredettörténetét, legitimitását, önképét. A nemzet történetéről szóló interpretációk erősíthetik vagy éppen gyengíthetik egyes ma is jelen lévő, nagy hagyományú politikai erők jogcímteremtő képességét a nemzet képviseletére, tehát hatalmi ambícióinak az igazolására is. Persze a dolog a valóságban úgy működik, hogy a politikai ellenfelek a történelmet is felhasználják ellenfeleik legitimitásának, befolyásának rombolására. Normális körülmények között ez a kiszorítósdi nem lép túl egy mértéket. Normális körülmények között a tisztességes történettudomány nem szolgálja ki az ilyen irányú politikai igényeket. Normális országban a politikai viták elsősorban a jelenről és a jövőről szólnak. Ez utóbbi esetben a jelennel, jövővel foglalkozó társadalomtudományok az érintettek. A kritikus szociológiai elemzések a társadalom állapotáról, viszonyairól, a szociálpszichológiai kutatások az emberek viselkedéséről, a közmorálról, a kultúrafogyasztásról, a lakosság műveltségéről áttekintést nyújtó felmérések, a közvélemény-kutatások, a közgazdaságtan megállapításai és prognózisai mind a nemzet jelenéről is szólnak. Ily módon a tudomány azzal, hogy feltárja a valóságot, mintegy „tényszerűsíti” a politikai vitákat, és a nyilvánosság közvetítésével követelményeket állít a társadalom fölötti hegemónia megszerzéséért küzdők elé.

A tudományban ma egyetértés van abban, hogy a nemzet nem statikus, nem változatlan lényegű esszencia. Sem tartalma, sem a struktúrája, sem a formája nem állandó. (Ezt azok a tudósok sem állítják, akik a nemzeteket öröktől és öröknek valónak tekintik.) A nemzet nem olyan, mint egy hegy, amely ott magasodik időtlen idők óta változatlanul, miközben körülötte zajlik az élet, érte forog a történelem kereke. Nem, ezt a térben és időben magasodó alakzatot az emberek teremtették, tőlük kapta tömegvonzó erejét. Ezért a nemzet együtt változik a társadalommal, a történelemmel. Voltak előzményei, keletkeztek kezdetleges, majd kifejlett formái. Változó etnikumok, társadalmak, gazdaságok, kultúrák alakították a nemzetet, amely maga is, akár illuzórikus, akár valóságos és szimbolikus mivoltában maga is alakította azokat.

Ebből következően azokkal értek egyet, akik szerint a nemzet történelmi kategória. E tényből viszont nem következik, hogy a történelem kimondhatta volna róla a végső ítéletet, és főként nem következik, hogy ne kellene keresnünk a helyét a mai világban, hogy ne akarnánk megőrizni, gyarapítani értékeit, hogy lemondhatnánk ember- és közösségformáló, emancipációs szerepéről.

Mindezek megelőlegezését azért tartottam szükségesnek, mert az, aki erre a területre téved, azzal szembesül, hogy a magyar történettudományt, a szellemi életet, a közgondolkodást és a politikát hosszú évtizedek óta átszövik a nemzetviták. Sokféle, igen karakteres vélemény fogalmazódott meg az itt tárgyalni kívánt korszakról is, annak helyéről a nemzet történelmében. Sőt olyan vélekedés is akad, hogy ez az időszak, illetve az 1945 utáni társadalmi-politikai berendezkedés normatív értelemben kívül esik a nemzeten, amely a szovjet „hódoltság” következtében nem rendelkezhetett önmagáról.6 Eszerint, ami ebben az időszakban a nemzet érdekében történt, az mind a hatalom és a szovjet befolyás ellenében történt. Ez a két állítás azonban túl egyszerű ahhoz, hogy igaz legyen. Témánk két kérdésköréről, a határon túli magyarsággal kapcsolatos hivatalos magyar álláspont alakulásáról és a nemzeti érdekek képviseletével kapcsolatos külpolitikáról két vaskos könyvben fejtettem ki véleményemet.7 Téziseik megismétlésére itt nincs szükség. Sokkal fontosabbnak vélem, hogy figyelemmel az említett viták tanulságaira is, jelezzem milyen eljárásokat, elemzési eszközöket igyekszem igénybe venni a tárgyalt korszak nemzeti problémáinak és teljesítményének felmérése során.

(1) A közel fél évszázad nemzeti szempontú értelmezésekor ok és hely hiányában eltekintek a nemzetdefiníciók hosszú sorának ismertetésétől, szembesítésüktől egymással. Nem vitatom el egyik létjogosultságát sem, különbségeik helyett a közös vonásokat állítom előtérbe, többségüket evidenciaként kezelem. Eltekintek tehát a nemzetfogalmat felépítő kategóriák részletes ismertetésétől, súlyozásától. Kivételt képez ez alól néhány újszerű nemzetértelmezési kísérlet.

(2) Megkerülhetetlennek tartom viszont a 20. század közepén Magyarországon jelentős súllyal jelen lévő ideológiai-politikai áramlatok „nemzeti szempontú” rövid jellemzését, annak ellenére is, hogy ezek valóságos befolyását sokszor nagyságrendek választották el egymástól.

(3) Végül jelezni szeretném a saját magam által érvényesíteni kívánt megközelítési mód lényegét.

(Ad 1.) Az alapfogalmakat, kategóriákat a bevezető mondatban felsoroltam, ezek mindegyike rávetíthető a vizsgált időszak társadalmi, politikai történéseire. Nehézségeket az okoz, hogy közöttük vannak könnyen számszerűsíthető összefüggések és vannak csak fenntartásokkal adatolhatók. A nemzet mindenekelőtt társadalom – együtt szellemi, kulturális életével, erkölcsi normáival. Igaz rá, amit Tordai Zádor mondott: a nemzet szubjektív valóságok sokasága.8 Némelyik elem pontosabb meghatározása azért okoz gondot, mert követelményt támaszt, ilyen például a szolidaritás, a sorsközösség, a nemzeti érdek.

Illyés Gyula, aki egész irodalmi és közéleti munkássága során az emberi és a nemzeti emancipáció összekapcsolására törekedett, tisztában volt azzal, hogy a magyar nemzeti öntudat, közérzület nem egységes, a történelmi események megítélése különbözik, egyes dolgok mást jelentenek a különböző közvéleményt alkotó csoportok számára.9 Érdemes azonban arra is emlékeztetni, hogy sok minden, amit a magyar nemzettudat sajátjának tudunk be, valójában régiónk más népeire is jellemző.10 Hasonló következtetésre jut Perecz László a kultúra kapcsán. Szerinte a kultúra sem köthető szigorúan a nemzethez, mert nem önfejlődése, hanem a külső kihívásokra adott válaszaival válik nemzetivé, esetünkben magyarrá.11 Ehhez a magam részéről annyit tennék hozzá, hogy a kulturális nemzet nem csak etnikai-nyelvi közösség, nem pusztán valamely kulturális örökség hordozója. A nemzetnek „kulturáltnak”, kora szintjén műveltnek, kompetensnek is kell lennie ahhoz, hogy válaszolni tudjon az őt ért kihívásokra. Ez a követelmény mindenekelőtt a politikai elitjére vonatkozik, de politikai társadalmára is, amennyiben valamilyen módon részese a döntéshozatali folyamatnak, képes az osztályok, rétegek és csoportok közötti érdekartikulációra és egyeztetésre. Több ez, mint politikai kultúra. Ezt a szempontot a következőkben igyekszem nem szem elől téveszteni. Végül még két, a következőkben felhasznált fontos megállapítást szeretnék megidézni. Az egyik Vitányi Ivántól származik, aki szerint „a nemzet a legnagyobb és a legkisebb valóságos közösség”. A legnagyobb, ahol még szerves viszonyok uralkodnak, a legkisebb, amely még az egyetemességet biztosítani tudja.12 A másik S. Varga Pál tollából ered, aki a nemzetet olyan szimbolikus értékvilágnak tekinti, amely három elemből tevődik össze: totalitás a benne élők számára, realitás, mert összhangban van a tapasztalatokkal és koherens, mert alkotórészei összhangban vannak egymással.13

Lehetne még tovább sorjázni, de ennyi is elég annak az érzékeltetéséhez, hogy a 20. századi ideológusoknak volt miből válogatniuk a saját értékviláguk és a nemzet közötti kapcsolat tisztázásához. Persze többségük fordítva gondolta: ők a nemzet képviseletében válogatták ki a kínálatból azokat a tételeket, amelyeket megfelelőnek ítéltek a nemzet természete, karaktere és érdeke szempontjából.

(Ad 2.) Ebben a válogatásban a Horthy Miklós nevével jelzett ellenforradalmi korszak meghatározó, ha tetszik uralkodó ideológiája járt elöl, amely szellemtörténeti hátterének is köszönhetően középponti helyre állította a nemzetet mint kollektív szubjektumot és a nemzeti karaktert, érzületet.14 Ebben a felfogásban a történelmi sikerek és kudarcok egyszerre jelentettek e tulajdonságokat jelző bizonyítékot és közösséget formáló erőt. Ezek az eszmék az ellenforradalom révén megszerzett új hatalmi csoportosulás, az uralkodó osztályok számára kedvezően alakították ki, határolták be a politikai küzdőteret. A magyarság történelemalkotó képességének, a Kárpát-medencében betöltött évszázados vezető szerepének, kulturális fölényének hangsúlyozása nem csak a revíziós igénynek és vágynak felelt meg. Bár a trianoni trauma nagy segítséget jelentett a belső hatalmi harcban is, hiszen a magyar társadalom nem nyugodhatott bele az igazságtalan békébe, abba, hogy magyarok milliói kerültek kisebbségi és veszélyeztetett helyzetbe. Az 1918-ig uralkodó politikai elit az ellenforradalommal a nemzetet ért sérelmek megszüntetéséért folytatott harc élére állt, és történelmi hivatkozással, a Szent István-i nemzeteszme nevében formált igényt vezető szerepre a határokon belül.15

E helyzet tartóssá tételéhez szükség volt arra is, hogy a konszolidáció jegyében a konzervatív vezetői csoport kiszorítsa a politikai térből, vagy legalábbis annak peremére kényszerítse a konkurens ideológiákat és politikai erőket, a liberalizmust és a szocializmust mint nemzetellenes tényezőket, és a maguknak a nemzetben helyüket kereső alsóbb társadalmi osztályokat és rétegeket.16 Nemzeti összefogás ellenükre és nem velük – ez volt az irányadó elv negyedszázadon át. A keresztény-nemzeti gondolat nem szellemi teljesítményével vívta ki a nemzettudat alakításában betöltött kulcsszerepét, és nem is csak a konzervatív hagyomány erejével. A keresztény-nemzeti gondolat sikerét, hegemóniáját alapvetően az államhatalom birtoklásának, kisajátításának, a kizárólagos hatalomgyakorlást lehetővé tevő politikai rendszernek köszönhette. Ebben a korszakban a tömegek gondolkodását nagymértékben befolyásolni képes indoktrináló eszközrendszer, az oktatás és az egyház a keresztény-nemzeti gondolat szolgálatában állt.

A keresztény-nemzeti doktrína kezdettől fogva tartalmazott fajvédelmi fogantatású tételeket, amelyek a harmincas évek utolsó harmadától tettek szert nagyobb jelentőségre.17 Az antiszemitizmus lett az a kapcsolódási pont, amely a szélsőjobboldali, nemzeti radikalizmus felé vezetett.18 Elég itt Imrédy Béla miniszterelnök pályájára utalnunk.19 Persze fordítva is igaz: a keresztény-nemzeti gondolat által megjelölt irányban továbbhaladva, de annak kritikájaként jutott el a szélsőjobboldali radikalizmus a nemzeti és a szociális kérdések összekapcsolásával a fasiszta jellegű megoldások követeléséhez.20

1918–1919 után a liberalizmus és a szocializmus védekezésbe szorult, folyamatosan védekeznie kellett a forradalmak miatt, és a nemzetellenesség, a Nyugat-, illetve Kelet-barátság vádja ellen. Túl ezen, a liberalizmusra terhelődött a felelősség a történelmi Magyarország elvesztéséért is.21 Ilyen helyzetben a liberalizmus képtelen volt erőt nyerni a demokratikus jogokért folytatott jogos küzdelemből. Nem bizonyulhatott időszerűnek a liberalizálás igénye a gazdaságban sem. Nem lehetett az állam gazdasági szerepvállalását korlátozni sem az újjászervezés és helyreállítás, sem a gazdasági világválság, majd a háborús készülődés idején.

A szocializmus eszméjére még nagyobb nyomás helyeződött. Radikális változatát, a bolsevizmust a Tanácsköztársaság okán törvényen kívül helyezték, amelynek eszméit sem lehetett szabadon terjeszteni. Új pozíciót és stratégiát a magyar kommunista mozgalom csak a Komintern VII. kongresszusa után dolgozott ki, ekkortól a nemzeti függetlenség védelme és az antifasiszta összefogás került politikájának centrumába. A párt ekkor először a népiekkel kereste az összefogást.22

Vélt és valóságos internacionalizmusa miatt nem könnyen állhatott fel a vádlottak padjáról a szociáldemokrácia sem, amely erős munkásbázisára támaszkodva a demokrácia megteremtését tartotta a nemzeti fejlődés kulcsának. Nem hagyható figyelmen kívül, hogy a szocializmus megítélésében a pozitív és negatív értelemben egyaránt változás következett be a második világháború 1941 végi fordulatát követően. Tetszett, nem tetszett, a szovjet győzelmek hatására a szocializmus újra – sokakat vonzó, sokakat fenyegető – alternatívává vált.

E korszak ideológiai újítását Magyarországon a népi, a harmadikutas gondolkodás jelentette. A népi áramlat a kizsákmányolt és elnyomott parasztságot mint „tiszta” nemzetfenntartó tényezőt jelenítette meg és képviselte. Ezt a pozíciót, szemben a többi ellenáramlattal, nehezen lehetett megkérdőjelezni a hivatalos ideológia oldaláról. A népiek az agrárproblémát tekintették első számú nemzeti sorskérdésnek, amelyet összekapcsoltak a parasztság politikai és kulturális emancipációjának, nemzetbe emelésének ügyével.23 Ezt a képletet nem a belső erők és eszméik hegemóniáért folytatott csatái borították fel, hanem a világháború menete. Hiába sikerült a nemzetegyesítési és revíziós célokat részben elérni, ha utána történelmi léptékű vereség következett. Ennek következményei nemcsak az országra, népre, hanem a nemzetre is súlyosak lettek. A felelősség problémája már a sikerek csúcsán felmerült, mint azt Teleki Pál öngyilkossága is mutatta.24 Nem lehetett megkerülni a kérdést, mennyiben felelős a katasztrófáért a nemzet fölött hegemóniát megszerző politikai-gazdasági csoportosulás és annak nemzettudatot formáló ideológiája.

(Ad 3.) Reményeim szerint ez a felvezetés előkészíti, megmagyarázza, hogy miért is a hegemóniáért folytatott küzdelem szempontjából kívánom elemezni az 1945 és 1989 közötti időszak nemzeti problematikáját.25 A nemzetállamért folytatott harcban a gazdasági érdekek mellett a kultúra segített az identitástudatot a küzdelem szolgálatába állítani és a függetlenségi mozgalmak társadalmi hátterét megerősíteni.26 A modern nemzetek történetében a hegemóniáért nem etnikai alapon folynak a csatározások. Bár ez a vonatkozás sem bizonyult és bizonyul elhanyagolhatónak, különösen nem a vegyes etnikumú, soknemzetiségű országokban. A nemzeti hovatartozást „a társadalom múltja és jelene egyszerre közvetíti személyes és tömegkommunikációs pályákon a társadalom tagjai számára”.27

Mindenesetre a modern nemzetek életében nem mindegy, ki jelölheti ki a közösség határait, ki hogyan szabja meg a közösséghez tartozás politikai, kulturális és morális kritériumait. A jelölés jogáért, az ahhoz szükséges elismerés megszerzéséért folytatott küzdelem kulcsfontosságú az államért vívott csatákban. A szimbolikus hatalom a politikában valóságos hatalom.28 Aki megszerzi az elismerést, a megszólalás jogcímét ahhoz, hogy a nemzet (a közösség) nevében szólhasson, az jó eséllyel megszerzi a közjó meghatározásának és kikényszerítésének, az államhatalom birtoklásának a jogát is. Antonio Gramsci szerint, akié a hegemónia, az alakíthatja a társadalmat, az a párt, amelyik képes a különböző politikai érdekeket saját eszméinek, céljainak megfelelően kiegyensúlyozni, a társadalmat is formálhatja. Hozzáteszi: „az új államtípust megalapító új társadalmi csoport hegemóniája szükségképpen gazdasági természetű: át kell szerveznie a struktúrát, amelybe az emberek szerveződnek, a közöttük lévő tényleges viszonyt és a gazdaság, avagy a termelés világát.” Ebben a szakaszban a kulturális tevékenység a múlt tagadására, a feledtetésre és a múlt rombolására irányul, majd együtt változik az új struktúra kiépítésével. Az új rendben a pártnak „tényleges hatalom” van a kezében, a különféle érdekek feletti hegemónia, tehát a kiegyensúlyozás funkcióját tölti be a „polgári társadalomban”. Ilyenkor a politikum annyira összefonódik a polgári társadalommal, hogy minden állampolgár azt érzi: a párt igenis uralkodik és kormányoz. Gramsci szerint el kell érni, hogy a „politikai társadalom beolvadjon a polgári társadalomba”.29 Fontos a sorrend: a cél nem a politika mindenhatóvá tétele, hanem a társadalom önrendelkezése. A szöveg értéséhez emlékeztetnem kell, hogy a polgári itt, mint ahogy Marxnál is sokszor, nem a kapitalista szinonimája, hanem a saját logikája alapján működő, termelő és érintkező, kulturálódó, a munkaerejével, jövedelmével, tulajdonával rendelkező, ilyen értelemben szabad egyénekből álló társadalomnak. Ezt a magyarázó beszúrást a mai szóhasználat is szükségessé teszi, amennyiben a civil társadalom kifejezés ma a társadalmi önszerveződésre vonatkozik, az államtól való függetlenséget is jelöli. Ezért alkalmazom inkább a polgári–politikai ellentétpárt. Marx a citoyen–bourgeois ellentétpárt használja a megkülönböztetésként, de ez nehezen lenne értelmezhető az államszocializmusban. Gramsci annyiban különbözik Marxtól, hogy ő a kultúrát is a civil-polgári társadalom alapvonásának tekinti.30

Értelmezésem szerint a hegemónia több a hatalomnál, annak gyakorlásánál, a diktálás jogánál és a szellemi, politikai és katonai túlerőnél. Gramscit követve találunk egy szélesebb jelentést is. E szerint a hegemónia mint meghatározó fölény, mint a kiegyensúlyozás képessége a gazdaságban, a politikában, az ideológiában és a kultúrában a hatalmi harc része, célja, de csak akkor valósul meg, ha túllép ezen a fázison. Ez az eset, amikor a társadalmi többség elfogadja az uralkodó értékrendet, amikor kialakul egy új társadalmi „közép” (középosztályt is mondhatnánk, de a szocialista viszonyok között ez nehéz), amely az elit által képviselt kulturális mintához, értékvilághoz, normákhoz igazodva, az átalakított rendszer keretein belül igyekszik érvényesíteni érdekekeit. Ebben a helyzetben a politika által is formált új polgári társadalom megszilárdul és visszahat a politikára, sőt előbb-utóbb a politikai társadalmat is a maga képére formálja. Így a köz- és a tág értelemben vett (tehát a gazdasági tevékenységet is magában foglaló) magánszféra között összhang, egyensúly jön létre. Ekkor a hegemónia a kialakult társadalmi konszenzust fejezi ki.31

Aki elveszti vagy nem szerzi meg az elismerést, de az államhatalmat megtartja vagy megszerzi, és azt jogcímnek tekinti a jelölésre, a határmegvonásra, az hegemóniahiányban szenved, amelyet kényszerrel, ködhintéssel ellensúlyozhat. Ebben az esetben előbb-utóbb nyilvánvalóvá válik, mennyire nem azonos az állammal a nemzet. Igaz, még ekkor is megmutatkozik, hogy a nemzet mint kollektív személyiség, közösség és mint életérzés, mint nyelviség áthatja a politikai teret és kommunikációt. A hegemónia megléte vagy hiánya nem változtatja meg a fő szabályszerűséget: a nemzet uralkodik, de nem kormányoz.32

Könyvemben tehát – a nemzetmeghatározásokat nem szem elől tévesztve – a nemzetet a társadalmi, politikai, gazdasági és kulturális hegemóniáért folytatott harc tárgyának, céljának, közegének, folyamatosan változó, sokszínű, belső ellentétekkel terhelt közösségnek és nem önnön lényegét megvalósító cselekvő alanynak tekintem. A modern nemzetet a hegemóniaharcok segítették létrejönni, és a megvalósult hegemónia tartja össze.

Az itt következő munka szándékaim szerint azt igyekszik megmutatni, hogy miként formálódott a nemzet mint virtuális közösség, milyen kölcsönhatásban volt azzal a valósággal, amelyet formált, és milyen társadalom volt az, amely 1945, illetve 1956 után nemzeti alakot öltött. Ezért elemzésem diszkurzív, amennyiben szövegeken keresztül közelít valóságos tárgyához, ideológiakritikai, amennyiben az eszmék társadalmi és politikai tartalmát igyekszik feltárni, strukturális és történeti, amennyiben a nemzetet társadalmi valóságként próbálja ábrázolni.33 A hegemónia a nemzetet az éteri magasságokból a földre hozza, és kapcsolatot teremt az illuzórikus és a valóságos közösség, a virtuális és valóságos nemzet között… … …

Jegyzetek

Bevezetés: a téma megközelítése

1 A könyv főbb téziseit előzetesen összefoglaltam a „Nemzet és hegemónia – 1920–1990” című tanulmányomban (Múltunk, 2020/3.), amelyre most nagymértékben támaszkodom, és sok elemét beemeltem e munka szövegébe is. Egyúttal a megjelenés utáni viták figyelembevételével több helyen változtattam a megfogalmazáson is. Külön köszönet Agárdi Péternek, Bárdi Nándornak, Darvasi Piroskának, Eőry Áronnak, Gellériné Lázár Mártának, Kiss Annának, Kiss Viktornak, Pritz Pálnak, Somlai Péternek, Szeredi Péternek, Takács Róbertnek és Vastagh Pálnak e könyv elkészítéséhez adott segítségükért.

2 A kérdésnek hatalmas irodalma van, amelynek áttekintésére nem vállalkozom, a könyvben jelzem azokat a műveket, amelyekre támaszkodom. A nemzetmeghatározás általános vonatkozásairól lásd Csepeli György: Nemzet által homályosan. Budapest, Századvég, 1992. 11–128.

3 Gellner, Ernest: A nemzetek és a nacionalizmus. Budapest, Napvilág Kiadó, 2009. 76. Talán pontosabb lett volna, ha az ébredő nemzeti-polgári öntudat politikai ideológiájáról beszél, de a történelmi sorrendre, a lényegre rámutat.

4 Szűcs Jenő: Nemzet és történelem. Budapest, Gondolat, 1974. 87–88.

5 A múlt időt azért használom, mert nehezen tudom megítélni, hogyan áll ma a nemzeti önismeret és öntudat, mi formálja a leginkább. Feltételezem, hogy ebből a szempontból a művészet, az alkotók jelentős részének minden szkepszise ellenére, ma sem elhanyagolható jelentőségű, legalábbis, ami az értelmiséget illeti.

6 Lényegében ezt a felfogást tükrözi Salamon Konrád: A harmadik út küzdelme – népi mozgalom 1947. IX. 1987. Budapest, Korona Kiadó, 2002. Hasonló állásponton vannak, a népi gondolkodással nagyjából azonos platformon lévő irodalomtörténészek is, úgy, mint Görömbei András, Kulin Ferenc, hogy csak néhány példát említsünk. Kovács Imre emlékezete szerint Szekfű Gyula moszkvai követként 1946 karácsonyán hasonlította a második világháború utáni helyzetet a török hódoltságéhoz. A hódoltságnak szerinte csak a Szovjetunió megszűnése vethet véget. Kovács Imre: Magyarország megszállása. Toronto, Vörösváry Publishing Co. Ltd. 1979, illetve Budapest, Katalizátor Iroda, 1990. Állítását megerősíti Szekfű Gyulának a Forradalom után (Budapest, Cserépfalvi, 1947) című könyvében kifejtett koncepciója.

7 Földes György: Magyarország, Románia és a nemzeti kérdés – 1956–1989. (2007), illetve Kádár János külpolitikája és nemzetközi tárgyalásai. 1956–1989. I–II. (2015). Mindkét kötet a Napvilág Kiadónál jelent meg.

8 Tordai Zádor: A nemzet mint et(n)ikai szabályzat. In: Uő: Megértő módban. Tanulmányok. Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1984. 350.

9 Illyés Gyula szerint a magyar történelmi dráma szerzőjének szembe kell néznie „az egyértelmű közösségi-nemzeti érzésnek” a hiányával. „A nézőtér itt nem ért három szóból; nem érti a hősöket; hisz saját sorsáról sincs közösségi tudata. Itt az írónak kell mintegy ezt is szolgáltatnia.” Ezeket a megjegyzéseket az író „A különc” című, Teleki Lászlóról szóló drámájának felvezetőjében írta. Illyés Gyula: Másokért egyedül. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1963. 146.

10 Ezen a téren kiemelkedők Kiss Gy. Csaba kutatásai és eredményei. Lásd például „A nemzetfogalom néhány antinómiája Kelet-Közép-Európában” című tanulmányát. In: Bibó Emlékkönyv. Budapest, Századvég–Európai Protestáns Egyetem, 1991. A témát nagy igénnyel a román, a bolgár és a magyar nemzetkarakterológiát összehasonlítva dolgozta fel Trencsényi Balázs: A nép lelke. Nemzetkarakterológiai viták Kelet-Európában című monográfiájában (Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2011).

11 Perecz László: Nemzet, filozófia – „nemzeti filozófia”. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2008. 238.

12 Vitányi Iván: Vitairat a mai magyar művelődésről. Budapest, Gondolat, 1983. 206.

13 S. Varga Pál: A nemzet mint szimbolikus értelemvilág. Bevezetés a nemzeti irodalom 19. századi fogalmainak tanulmányozásába. Alföld, 2002/5. 41–42.

14 Erről a háttérről lásd például Miskolczy Ambrus: Szellem és nemzet. Babits Mihály, Eckhardt Sándor, Szekfű Gyula és Zolnai Béla világáról. Budapest, Napvilág Kiadó, 2001.

15 A témáról: Dénes Iván Zoltán: A történelmi Magyarország eszménye. Szekfű Gyula a történetíró és ideológus. Pozsony, Kalligram, 2015.

16 Szűcs Jenő: i. m. 34–35. és 38–39.

17 Romsics Ignác: A Horthy-korszak. Budapest, Helikon, 2017. 351–361.; Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Budapest, Osiris, 2001. 295–313. és 430–439.

18 Lackó Miklós: A magyar politikai-ideológiai irányzatok átalakulása az 1930-as években. In: Uő: Válságok és választások. Budapest, Gondolat, 1975. 319–321.

19 Sipos Péter: Imrédy Béla. Politikai életrajz. Budapest, Elektra Kiadóház, 2001.

20 Szűcs Jenő, i. m. 1974, 35.

21 Szekfű Gyula: Három nemzedék és ami utána következik. Budapest, ÁKV–Maecenas Könyvkiadó, 1989, pl. 250–271.

22 Révai József: Marxizmus és népiesség. Budapest, Szikra, 1946. (A mű a harmincas évek végén íródott.) Révai és a KMP törekvéseit csak cselfogásnak tekinti Gyurgyák János. (Ezzé lett magyar hazátok. A magyar nemzeteszme és nacionalizmus története. Budapest, Osiris, 2007. 504.) Hasonló szellemben interpretálja Kovács Dávid a KMP 1936–1939 között kidolgozott új pozícióját: Nemzetfelfogás és történelemszemlélet a 20. századi Magyarországon. Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem–L’Harmattan, 2017. 141–151.

23 A népiek nemzetfelfogásának tömör összefoglalója: Agárdi Péter: Nemzeti értékviták és kultúrafelfogások. Budapest, Napvilág Kiadó, 2015. 112–149. Bővebben elemzi koncepciójukat Gyurgyák János: Ezzé lett magyar hazátok, i. m. 389–461.

24 Ablonczy Balázs: Teleki Pál. Budapest, Osiris, 2005. 495–501. Lásd még Pritz Pál: Bárdossy László. Budapest, Elektra Kiadóház, 2001. 96–103., 142–152.

25 Ebben az elhatározásomban megerősít Anthony D. Smith is, aki szerint a lojalitás a nemzethez a politikai hatalom forrása. Lásd erről Egedy Gergely: Gondolatok a nemzetről. A politikai és a kulturális megközelítés. In: Nemzetfogalmak és etnopolitikai modellek Kelet-Közép-Európában. Szerk.: Szarka László, Vizi Balázs, Majtényi Balázs és Kántor Zoltán. Budapest, Gondolat, 2007. mek.oszk.hu/ – PDF.

26 Anderson, Benedict: Elképzelt közösségek. Budapest, L’Harmattan, 2013.

27 Csepeli György: Nemzeti identitás és attitűd Magyarországon a hetvenes években. In: Uő: Csoporttudat–nemzettudat. Esszék. Tanulmányok. Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1987.

28 Nem tudom megállni, hogy ne hivatkozzak Rathmann János Idegen szavak a filozófiában című munkájára. Ebben az áll, hogy a sztoikus filozófusoknál a hegemónikon a léleknek a többi lelki képességet irányító része, az ész. (Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 1996. 104.)

29 Gramsci, Antonio: Az új fejedelem. Budapest, Magyar Helikon, 1977. 178–179., 264–265. A gondolatmenet azzal folytatódik, hogy ott, ahol a kultúra egyházi funkció marad és gazdaságellenes jellegű, ott reakcióssá válik, mivel akadályozza az új osztályt a hegemónia megszerzésében. Gramsci ezt a tételt az olasz városállamok története alapján fogalmazta meg, és nem riadt vissza attól, hogy ezen az alapon a reneszánszot és a humanizmust is reakciósnak minősítse. 264–265.

30 Lásd erről Bobbio, Norberto: Gramsci and the Concept of Civil Society. In: Civil Society and the State. Ed. John Keane. London, Verso, 1988. 90–93.

31 Gramsci egy más hegemónia-kritériumot is megfogalmazott: „A hegemónia-rendszerben abban a mértékben van demokrácia a vezető csoport és a vezetett csoportok között, amilyen mértékben a gazdaság fejlődése és így a gazdasági fejlődést kifejező törvényhozás kedvez a vezetett csoportokból a vezető csoportba való (molekuláris) átmenetnek.” Gramsci i. m. 321.

32 A belső, külső tartalom és a forma közötti különbséget Illyés Gyula is érzékelte: „kifelé a nemzet mindig egy.” Illyés Gyula: Útirajzok, esszék, tanulmányok. Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1982. 681. Külön érdekesség, hogy ezt a „Forradalmi magyarság” című 1945-ös esszéjében, a felelősségvállalás kényszerét tudatosítandó fogalmazott így.

33 A módszerhez: Tütő László: A kritikai ideológiatörténet-írás kérdése Marxnál. In: Az élő Marx. Szerk.: Hársing László, Kelemen János. Budapest, Kossuth Könyvkiadó, 1983; Foucault, Michel: A diskurzus rendje. Holmi, 1991/7. Szabó Márton: Diszkurzív politikatudomány. Bevezetés a politika interpretatív szemléletébe és kutatásába. Budapest, Osiris, 2016.

Hivatkozott irodalom

Levéltári források

A Magyar Szocialista Munkáspárt vezető testületeinek, Kádár János titkárságának anyagai, valamint a Külügyminisztérium iratai. Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltár (MNL OL).

Nyomtatott források

Balogh Margit, Fejérdy András, Szabó Csaba: Az 1964-es magyar szentszéki részleges megállapodás. ArchivNet. XX. századi történeti források, 2018/6. archivnet.hu/

Berecz János: A szocializmusról gondolkodva. Budapest, Kossuth, 1988

Beszéd doktori címek adományozásakor. 1978. január 24. In: Nicolae Ceauşescu: Románia a sokoldalúan fejlett szocialista társadalom építése útján, 15. Bukarest, 1978

Borhi László: Magyar–amerikai kapcsolatok, 1945–1989. Források. Budapest, MTA Történettudományi Intézet, 2009

Fiatal írók találkozója. Lakitelek, 1979–2009. Szerk.: Tóth Erzsébet, Agócs Sándor. Lakitelek, Antológia, 2009

Gáll Ernő: Napló I–II. S. a. r. Gáll Éva, Dávid Gyula. Kolozsvár, Polisz, 2003–2004

Gáll Ernő: A sajátosság méltósága és ami mögötte van. In: Uő: Pandora visszatérése. Bukarest, Kriterion, 1979

Gond és hitvallás. A magyar írók nyilatkozata. 1956. dec. 2. mek.oszk.hu/ – PDF

Hazafiság – gazdaság. Országos tanácskozás Egerben a szocialista hazafiságról. 1980. október 24–25. Budapest, Zrínyi, 1981

Hiányzó lapok 1956 történetéből. Dokumentumok a volt SZKP KB levéltárából. Szerk.: V. Szereda, A. Sztikalin. Budapest, Móra, 1993

Illyés Gyula: Másokért egyedül. Budapest, Szépirodalmi, 1963

Illyés Gyula: Naplójegyzetek, 1973–1974. Budapest, Szépirodalmi, 1990

Illyés Gyula: Naplójegyzetek, 1981–1983. Budapest, Osiris, 1995

Illyés Gyula: Útirajzok, esszék, tanulmányok. Budapest, Szépirodalmi, 1982

Kádár János: A békéért, népünk boldogulásáért. Budapest, Kossuth, 1985

Kádár János: Hazafiság és internacionalizmus. Budapest, Kossuth, 1968

Kádár János: A szocialista Magyarországért. Budapest, Kossuth, 1972

Kádár János: A szocializmusért, a békéért. Budapest, Kossuth, 1978

Kádár János: Szövetségi politika – nemzeti egység. Budapest, Kossuth, 1981

Kádár János: Tovább a lenini úton. Budapest, Kossuth, 1964

Kádár János elvtárs 60 éves. Társadalmi Szemle, 1972/6.

Kányádi Sándor: Egyberostált versek és műfordítások. I. Tűnődés csillagok alatt. Budapest, Helikon, 2007

Kis állambiztonsági olvasókönyv. Október 23.–március 15.–június 16. a Kádár–korszakban. Összeállította: Kenedi János. Budapest, Magvető, 1996

Konrád György: A városalapító. Budapest, Magvető, 1977

A Magyar Dolgozók Pártja II. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Szikra, 1951

A Magyar Írók Szövetségének Közgyűlése. 1986. november 29–30. Jegyzőkönyv. Évszak, 1988/1–2.

A Magyar Népköztársaság Alkotmánya. 1972

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1956–1962. Szerk.: Ságvári Ágnes, Vass Henrik. Budapest, Kossuth, 1964

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1956–1962. Budapest, Kossuth, 1973

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1967–1970. Szerk.: Vass Henrik. Budapest, Kossuth, 1974

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1971–1975. Budapest, Kossuth, 1978

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1975–1980. Budapest, Kossuth, 1983

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1980–1985. Budapest, Kossuth,1988

A Magyar Szocialista Munkáspárt ideiglenes vezető testületeinek jegyzőkönyvei. I. k. 1956. november 11.–1957. január 14. Sorozatszerk.: Balogh Sándor. Szerk.: Némethné Vágyi Karola, Sipos Levente. Budapest, Interart Rt., 1993

A Magyar Szocialista Munkáspárt VII. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Kossuth, 1960

A Magyar Szocialista Munkáspárt VIII. kongresszusa. Budapest, Kossuth, 1962

A Magyar Szocialista Munkáspárt IX. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Kossuth, 1967

A Magyar Szocialista Munkáspárt XI. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Kossuth, 1975

A Magyar Szocialista Munkáspárt XII. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Kossuth, 1980

A Magyar Szocialista Munkáspárt XIII. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Kossuth, 1985

A Magyar Szocialista Munkáspárt országos értekezletének jegyzőkönyve, 1988. május 20–22. Budapest, Kossuth, 1988

A monori tanácskozás, 1985. június 14–16. Szerk.: Rainer M. János. Budapest, 1956-os Intézet, 2005

Nagy Mihály Zoltán–Olti Ágoston: Kisebbségi érdekképviselet vagy pártpolitika? Iratok a Magyar Népi Szövetség történetéhez 1944–1953. Csíkszereda, ProPrint, 2009

Németh László: A magyar forradalomról. Budapest, Nap, 2011

Németh László: Utolsó széttekintés. Életrajzi írások, esszék, drámák, műhelyvallomások. Budapest, Magvető és Szépirodalmi, 1980

A népi demokrácia útja. A Magyar Kommunista Párt III. kongresszusának jegyzőkönyve. Budapest, Szikra, 1946

Országgyűlési Napló. Az Országgyűlés 24. ülése, 1961. okt. 12.

Országgyűlési Napló. Az Országgyűlés 8. ülése. 1972. ápr. 19.

Országgyűlési Napló. Az Országgyűlés 11. és 12. ülése, 1976. október 14. és 15.

Országos Propaganda és Művelődéspolitikai Tanácskozás, 1983. január 11–12. Budapest, Kossuth, 1983

Ortutay Gyula: Napló, I. 1938–1954. Pécs, Alexandra, 2009

Óvári Miklós: Hazafiság és nemzetköziség. Budapest, Kossuth, 1968

Rákosi Mátyás: A békéért és a szocializmus építéséért. Budapest, Szikra, 1951

Révai József: Élni tudtunk a szabadsággal. Budapest, Szikra, 1949

A revizionizmus a legfőbb veszély. Cikkgyűjtemény. Szerk.: Szécsi Ágnes. Budapest, Kossuth, 1959

Sütő András: Szemet szóért – dokumentumok, naplójegyzetek. Debrecen, Csokonai, 1994

A Szabadvilági Magyarok Világkongresszusának jelentése. Toronto. 1982. szeptember 17–19. Kanadai Magyarok Szövetsége, Pátria, 1982

Az SZDP XXXIV. Kongresszusának Elvi Nyilatkozata. In: A Magyar Kommunista Párt és a Szociáldemokrata Párt határozatai 1944–1948. Budapest, Kossuth, 1967

Szocialista hazafiság. Országos tanácskozás jegyzőkönyve. Eger, 1972. október 12–13. Budapest, Zrínyi, 1973

Szocialista hazafiság. Országos tanácskozások Egerben (1974, 1976). Rövidített jegyzőkönyv. Eger, 1978

A szocialista nemzeti egység politikájának főbb kérdései – a társadalmi struktúra és a szocialista hazafiság. Budapest, A Hazafias Népfront Országos Tanácsa–Kossuth, 1968

Társadalmi szerződés. Beszélő, 1987/20.

Történelem és közgondolkodás. Tudományos tanácskozás Egerben. 1982. június 16–18. Társadalmi Szemle, 1982/8–9.

Új Márciusi Front nyilatkozata. Élet és Irodalom, 1988. szept. 16.

Vita a magyarországi osztályküzdelmekről és függetlenségi harcokról. Szerk.: Pach Zsigmond Pál. Budapest, Kossuth, 1965

Hivatkozott irodalom

Ablonczy Balázs: Teleki Pál. Budapest, Osiris, 2005

Agárdi Péter: Nemzeti értékviták és kultúrafelfogások. Budapest, Napvilág Kiadó, 2015

Anderson, Benedict: Elképzelt közösségek. Budapest, L’Harmattan, 2013

Antal László – Bokros Lajos – Csillag István – Lengyel László és Matolcsy György: Fordulat és reform. Közgazdasági Szemle, 1987/6.

Arday Lajos: Magyarok Délvidéken, Jugoszláviában. Budapest, BIP, 2002

Ágh Attila, Szabó Katalin, Sárközy Tamás, Nyikos László és Falusné Szikra Katalin: Szocializmus és/vagy piac. Budapest, Kossuth, 1989

Balogh Margit: Mindszenty József, I–II. Budapest, Bölcsészettudományi Kutatóközpont, 2015

Balogh Sándor: A népi demokratikus Magyarország külpolitikája. Budapest, Kossuth, 1982

Balogh Sándor: Parlamenti és pártharcok Magyarországon 1945–1947. Budapest, Kossuth, 1975

Bauer Tamás: A második gazdasági reform és a tulajdonviszonyok. Mozgó Világ, 1982/11.

Bayer József: A politikai legitimitás. Elméletek és viták a legitimitásról és a legitimációs válságról. Budapest, Napvilág Kiadó–Scientia Humana, 1997

Bárdi Nándor: Otthon és haza. Tanulmányok a romániai magyar kisebbség történetéből. Jyväskylä–Pécs, 2013 (Spectrum Hungarologicum, 6.)

Bárdi Nándor: A romániai magyar elit generációs csoportjainak integrációs viszonyrendszere. In: Integrációs stratégiák a magyar kisebbségek történetében. Szerk.: Bárdi Nándor, Simon Attila. Somorja, Fórum Kisebbségkutató Intézet, 2006 (Disputationes Samarienses, 7.)

Berend T. Iván: Gazdaságpolitika az első ötéves terv megindulásakor. Budapest, Közgazdasági és Jogi, 1964

Bibó István: Az európai társadalmi fejlődés értelme. In: Uő: Válogatott tanulmányok, III. Szerk.: Huszár Tibor. Budapest, Magvető, 1986

Bibó István: A kelet-európai kisállamok nyomorúsága. In: Bibó István munkái. 5. Centenáriumi sorozat. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2011

Bibó István: Válogatott tanulmányok. IV. k. Szerk. Ifjú Bibó István–Huszár Tibor. Budapest, Magvető, 1990

Bibó-emlékkönyv, I–II. Szerk.: Kenedi János et al. Budapest–Bern, Századvég–Európai Protestáns Szabadegyetem, 1991

Bobbio, Norberto: Gramsci and the Concept of Civil Society. In: Civil Society and the State. Ed. John Keane. London, Verso, 1988

Borbándi Gyula: A magyar emigráció életrajza. Bern, Az Európai Protestáns Szabadegyetem kiadása, 1985

Bottoni, Stefano: Sztálin a székelyeknél. A Magyar Autonóm Tartomány története, 1952–1960. Csíkszereda, Pro-Print, 2008

Bozóki András: Gördülő rendszerváltás. Az értelmiség politikai szerepe Magyarországon. Budapest, L’Harmattan, 2018

Böröcz József: Hasított fa. A világrendszer-elmélettől a globális struktúraváltásokig. Budapest, L’Harmattan, 2017

Böröcz József: Kettős függőség és a külső kötődések informálissá válása: a magyar eset. Eszmélet, 1993/18–19.

Csepeli György: Csoporttudat – nemzettudat. Esszék, tanulmányok. Budapest, Magvető, 1987

Csepeli György: Meditáció a nemzeti karakterről. Kritika, 1978/12.

Csepeli György: Nemzet által homályosan. Budapest, Századvég, 1992

Csikós Nagy Béla: Szocializmus, piac, gazdaság. Budapest, Kossuth, 1987

Csizmadia Ervin: Diskurzus és diktatúra. A magyar értelmiség vitái Nyugat-Európáról a késő Kádár-rendszerben. Budapest, Századvég, 2001

Csizmadia Ervin: A magyar demokratikus ellenzék (1968–1988). Monográfia. Budapest, T-Twins, 1995

Daskalov, Roumen: Debating the Past – Modern Bulgarian History From Stambolov to Zhivkov. Budapest–New York, CEU Press, 2011

Dénes Iván Zoltán: A magyar politikai skizofrénia feloldási kísérletei. Ötven éve halt meg Szekfű Gyula. Magyar Tudomány, 2005/12.

Dénes Iván Zoltán: A történelmi Magyarország eszménye. Szekfű Gyula, a történetíró és ideológus. Pozsony, Kalligram, 2015

Diener, Ed, Diener, Marissa, Diener, Carol: A nemzetek szubjektív jólétét előre jelző tényezők. In: Történeti és politikai pszichológia. Szerk.: Hunyady György. Budapest, Osiris, 1998

Duray Miklós: Kutyaszorító. New York, Püski, 1983

Feitl István: Talányos játszmák. Magyarország a KGST erőterében, 1949–1974. Budapest, Napvilág Kiadó, 2016

Foucault, Michel: A diskurzus rendje. Holmi, 1991/7.

Földes György: Buharin és Nagy Imre. Múltunk, 1992/4.; In: Uő: Ívek és töréspontok. Budapest, Napvilág Kiadó, 2018

Földes György: Az eladósodás politikatörténete,1957–1986. Budapest, Maecenas, 1995

Földes György: Hatalom és mozgalom, 1956–1989. Budapest, Kossuth-Reform, 1989

Földes György: Ívek és töréspontok. Budapest, Napvilág Kiadó, 2018

Földes György: Kádár János és az erdélyi magyarság. In: Uő: Ívek és töréspontok. Budapest, Napvilág Kiadó, 2018

Földes György: Kádár János és a nemzet – 1956. november. In: Uő: Ívek és töréspontok. Budapest, Napvilág Kiadó, 2018

Földes György: Kádár János külpolitikája és nemzetközi tárgyalásai, 1956–1988, I. Budapest, Napvilág Kiadó, 2015

Földes György: A Kádár-rendszer és a munkásság. Eszmélet, 1993/18-19.

Földes György: Magyarország, Románia és a nemzeti kérdés,1956–1989. Budapest, Napvilág Kiadó, 2007

Földes György: Nemzet és hegemónia – 1920–1990. Múltunk, 2020/3.

Földes György: Utópia és felelősség. Gáll Ernő baloldalisága. In: Uő: Ívek és töréspontok. Budapest, Napvilág Kiadó, 2018

Füstös László–Szakolczai Árpád: Értékek változásai Magyarországon, 1978–1993. Szociológia Szemle, 1994/1.

Gábor R. István–Galasi Péter: A „második gazdaság”. Tények és hipotézisek. Budapest, Közgazdasági és Jogi, 1981

Gellner, Ernest: A nemzetek és a nacionalizmus. Budapest, Napvilág Kiadó, 2009

Gosztonyi Péter: Történelemszemlélet, történelemtudat és történeti irodalom Magyarországon. In: Párbeszéd Magyarországgal. Nyugat-európai és tengerentúli magyar tanulmányok. Vál., szerk., utószó és jegyz.: Pomogáts Béla. Budapest, Szépirodalmi, 1991

Görömbei András: Csoóri Sándor. Pozsony, Kalligram, 2003

Görömbei András: Irodalom és nemzeti önismeret. Budapest, Nap, 2003

Görömbei András: Kisebbségi magyar irodalmak (1945–2000). Debrecen, Kossuth Egyetemi Kiadó, 2001

Görömbei András: A népi írók esszéiről. Alföld, 2002/2.

Gramsci, Antonio: Az új fejedelem. Budapest, Magyar Helikon, 1977

Gyarmati György: A Rákosi-korszak. Budapest, ÁBTL–Rubicon, 2013

Gyurgyák János: Ezzé lett magyar hazátok. A magyar nemzeteszme és nacionalizmus története. Budapest, Osiris, 2007

Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Budapest, Osiris, 2001

Hankiss Elemér: Diagnózisok. Budapest, Magvető, 1983

Hankiss Elemér: Társadalmi csapdák. Budapest, Magvető, 1979

Heller Mária–Némedi Dénes–Rényi Ágnes: Népesedési viták, 1963–1986. Századvég, 1990/2.

Holtvágányon. A Ceauşescu-rendszer magyarságpolitikája, II. 1974–1989. Összeáll. és bev.: Novák Csaba Zoltán. Csíkszereda, Pro-Print, 2017

Hunyady György: Sztereotípiák a változó közgondolkozásban. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1996

Hunyady György: A társadalmi közérzet hullámverése. Budapest, Napvilág Kiadó, 2010

Kántor Zoltán: Kisebbségi nemzetépítés. A romániai magyarság, mint nemzetépítő kisebbség. Regio, 2000/3–4.

Kárpátalja – történelem, politika, kultúra. Főszerk.: Fedinec Csilla–Vehes Mikola. Argumentum–MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, 2010

Kiss Gy. Csaba: A nemzetfogalom néhány antinómiája Kelet-Közép Európában. In: Bibó-emlékkönyv. Budapest, Századvég–Európai Protestáns Egyetem, 1991

Kolosi Tamás: Tagolt társadalom. Struktúra, rétegződés, egyenlőtlenség Magyarországon. Budapest, Gondolat, 1987

Konrád György: A városalapító. Budapest, Magvető, 1977

Konrád György–Szelényi Iván: Az értelmiség útja az osztályhatalomhoz. Budapest, Gondolat, 1989

Kornai János: A hiány. Budapest, Közgazdasági és Jogi, 1980

Kovács Dávid: Nemzetfelfogás és történelemszemlélet a 20. századi Magyarországon. Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem–l’Harmattan, 2017

Kovács Imre: Magyarország megszállása. Toronto, Vörösváry Publishing Co. Ltd., 1979; Budapest, Katalizátor Innovációs Iroda, 1990

Kovács Imre: Virtuális Magyarország. Politikai írások, 1948–1980. Budapest, Magyar Napló, 2005

Köpeczi Béla: A magyar kultúra útja (1945–1985). Budapest, Kossuth, 1986

Krémer Balázs: Bevezetés a szociálpolitikába. Budapest, Napvilág Kiadó, 2009

Kulin Ferenc: Hagyománytudat és politikum népi íróink gondolkodásában. Budapest, Argumentum, 2012

Kulin Ferenc: Küldetéstudat és szerepkeresés. Budapest, Argumentum, 2013

Kürti Emese: UFO Party. Az Új Symposion folyóirat szerepe a magyarországi neoavantgárdban. Tiszatáj, 2018. június

Lackó Miklós: A magyar politikai-ideológiai irányzatok átalakulása az 1930-as években. In: Uő: Válságok és választások. Budapest, Gondolat, 1975

Ladányi István: Az újvidéki Új Symposion folyóirat első nemzedékének policentrikus irodalom- és kultúrafelfogása. Irodalmi Szemle, 2018/10.

Losoncz Alpár: A hatalom(nélküliség) horizontja. Hommage à Új Symposion. Újvidék, Fórum, 2018

Lőrincz D. József: A népszolgálat közéleti-politikai gyakorlata és annak elutasítása. In: Corollarium. Köszöntő kötet a 90 éves Dávid Gyula tiszteletére. Kolozsvár, EMKE, 2018

Markó Béla: Egy másik Erdély, 1994-es előadás. In: Uő: Az erdélyi macska. Szépliteratúrai utazások, 1978–1994. Csíkszereda, Pallas Akadémia, 1999

Miskolczy Ambrus: Szellem és nemzet. Babits Mihály, Eckhardt Sándor, Szekfű Gyula és Zolnai Béla világáról. Budapest, Napvilág Kiadó, 2001

Mód Aladár: 400 év küzdelem az önálló Magyarországért. Budapest, Bartsch Sándor kiadása, 1943

A modern és a posztmodern határán – 1968. Tanulmányok. Szerk.: Balázs Eszter–Földes György–Konok Péter. Budapest, Napvilág Kiadó, 2009

Nagy Imre: A magyar nép védelmében! Forradalmi Tanács, 1957

Nemzetfogalmak és etnopolitikai modellek Kelet-Közép-Európában. Szerk.: Szarka László, Vizi Balázs, Majtényi Balázs, Kántor Zoltán. Budapest, Gondolat, 2007

Novák Csaba Zoltán: Aranykorszak? A Ceauşescu-rendszer magyarságpolitikája, 1965–1974. Csíkszereda, Pro-Print, 2010

Pap Milán: Kádár demokráciája. Politikai ideológia és társadalmi utópia a Kádár-korszakban. Budapest, Nemzeti Közszolgálati Egyetem–Molnár Tamás Kutatóközpont, 2015

Pap Milán: A nép és a szülőföld igaz szeretete – a szocialista hazafiság fogalma a Kádár-rendszerben. Politikatudományi Szemle, 2013/1.

Párbeszéd nemzetről – nemzetköziségről. Szerk.: Kántor Lajos. Kolozsvár, Korunk–Komp-Press, 2013

Perecz László: Nemzet, filozófia – „nemzeti filozófia”. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2008

Pomogáts Béla: Erdélyi gondolat – erdélyi irodalom. In: Uő: Jelenben élő múlt. Budapest, Napkút, 2013

Pomogáts Béla: A romániai magyar irodalom. Budapest, Bereményi, 1993

Popély Árpád: 1968 és a csehszlovákiai magyarság. Somorja, 2008 (Fontes Historiae Hungarorum, 3.)

Popély Árpád: Fél évszázad kisebbségben. Fejezetek a szlovákiai magyarság 1945 utáni történetéből. Somorja, Fórum Kisebbségkutató Intézet, 2014

Pritz Pál: Bárdossy László. Budapest, Elektra, 2001

Rainer M. János: Nagy Imre 1953–1958. Politikai életrajz, II. Budapest, 1956-os Intézet, 1999

Rathmann János: Idegen szavak a filozófiában. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 1996

Rákosi Sándor: Dokumentumok az 1948–1949-es agrárpolitikai vitáról. Agrártörténeti Szemle, 1988/1–2.

Révai József: Marxizmus és népiesség. Budapest, Szikra, 1946

Révai József: Élni tudtunk a szabadsággal. Budapest, Szikra, 1949

Ripp Zoltán: Rendszerváltás Magyarországon, 1987–1990. Budapest, Napvilág Kiadó, 2006

Ripp Zoltán: Szabad demokraták. Történelmi vázlat a Szabad Demokraták Szövetségének politikájáról (1988–1994). Budapest, Napvilág Kiadó, 1996

Romsics Ignác: A Horthy-korszak. Budapest, Helikon, 2017

Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században. Budapest, Osiris, 2010

Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és állam Kelet-Közép- és Délkelet-Európában a 19. és 20. században. Budapest, Napvilág Kiadó, 1998

Romsics Ignác: Nemzeti traumánk: Trianon. Magyar Tudomány, 1996/3.

Rosanvallon, Pierre: A gondoskodó állam és a szociális állampolgárság. In: Uő.: Civil társadalom, demokrácia, politikum. Történelmek és elméletek. Budapest, Napvilág Kiadó, 2007

Salamon Konrád: A harmadik út küzdelme – népi mozgalom 1947–1987. Budapest, Korona, 2002

Schein Gábor: A közelmúlt irodalma. In: Magyar irodalom. Főszerk.: Gintli Tibor. Budapest, Akadémiai Kiadó, 2010

Sen, Amartya: The Idea of Justice. London, Penguin Books, 2009

Sipos Péter: Imrédy Béla. Politikai életrajz. Budapest, Elektra, 2001

Standeisky Éva: Demokrácia negyvenötben. Budapest, Napvilág Kiadó, 2015

Standeisky Éva: Gúzsba kötve – a kulturális elit és a hatalom. Budapest, 1956-os Intézet–Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, 2005

Standeisky Éva: Az írók és a hatalom, 1956–1963. Budapest, 1956-os Intézet, 1996

Steil, Benn: The Marshall Plan – Dawn of the Cold War. Oxford, Oxford University Press, 2018

Szabó Márton: Diszkurzív politikatudomány. Bevezetés a politika interpretatív szemléletébe és kutatásába. Budapest, Osiris, 2016

Szabó Zoltán: Hungarica veritas – körkép 1974-ben. In: Párbeszéd Magyarországgal – nyugat-európai és tengerentúli magyar tanulmányok. Vál., szerk., utószó és jegyz.: Pomogáts Béla. Budapest, Szépirodalmi, 1991

Szalai Erzsébet: Gazdasági mechanizmus, reformtörekvések és nagyvállalati érdek. Budapest, Közgazdasági és Jogi, 1989

Szarka László: Többségi befogadás – kisebbségi lojalitás. Az együttélés 20. századi mintázatai Csehszlovákiában és Magyarországon. In: Asszimiláció, integráció, szegregáció – párhuzamos értelmezések és modellek a kisebbségkutatásban. Szerk.: Bárdi Nándor–Tóth Ágnes. Budapest, Argumentum, 2011

Szekfű Gyula: Forradalom után. Budapest, Cserépfalvi, 1947

Szekfű Gyula: Három nemzedék és ami utána következik. Budapest, ÁKV–Maecenas, 1989

Szeredi Pál: Nemzetépítő demokratikus ellenállás a Kádár-korban, 1956–1987. Pilisszentkereszt, Barangoló, 2015

Széchenyi Ágnes: Szerepkényszer: visszatérés az irodalmi és politikai nyilvánosságba. Alföld, 2010/7.

Szelényi Iván–Manchin Róbert: Megszakított polgárosodás. Szociológia, 1988/2.

Szűcs Jenő: Nemzet és történelem. Budapest, Gondolat, 1974

Szűcs Jenő: Történeti „eredet”-kérdések és nemzeti tudat. Valóság, 1985/3.

Tabajdi Gábor: Kiegyezés Kádárral – „szövetségi politika”, 1956–1963. Budapest, Jaffa, 2013

Takács Róbert: A származási megkülönböztetés megszüntetése, 1962–1963. Budapest, Napvilág Kiadó, 2008

Tamás Gáspár Miklós: Idola Tribus. Párizs, 1989 (Magyar Füzetek, 12.)

A társadalmi struktúra, az életmód és a tudat alakulása Magyarországon. OTTKT főirány 4. sz. iránya keretében végzett érték-kutatások helyzete, eredményei és perspektívái. Készítette: Csepeli György és Somlai Péter (kézirat gyanánt), fszek.hu/ – PDF

Tordai Zádor: A nemzet mint et(n)ikai szabályzat. In: Uő: Megértő módban. Tanulmányok. Budapest, Magvető, 1984

Tóth Ágnes: Németek Magyarországon, 1950–1990. Budapest, Társadalomtudományi Kutatóközpont–Argumentum, 2020

Töttössy Magdolna: A Magyar Népi Szövetség története, 1944–1953, I–II. Csíkszereda, Pallas-Akadémia, 2005

Trencsényi Balázs: A nép lelke. Nemzetkarakterológiai viták Kelet-Európában. Budapest, Argumentum–Bibó István Szellemi Műhely, 2011

Tütő László: A kritikai ideológiatörténet-írás kérdése Marxnál. In: Az élő Marx. Szerk.: Hársing László, Kelemen János. Budapest, Kossuth, 1983

Vajda Mihály–Dérer Miklós: Filozófus-per, 1973. Budapest, Hírlapkiadó, 1989

Valuch Tibor: Magyarország társadalomtörténete a XX. század második felében. Budapest, Osiris, 2005

Varga Pál, S.: A nemzet mint szimbolikus értelemvilág. Bevezetés a nemzeti irodalom 19. századi fogalmainak tanulmányozásába. Alföld, 2002/5.

Varga Zsuzsa: Politika, paraszti érdekérvényesítés és szövetkezetek Magyarországon, 1956–1967. Budapest, Napvilág Kiadó, 2001

Vastagh Pál: Alávetettekből ügyfelek. Közjogi Szemle, 2020/3.

Vastagh Pál: Alkotmányrevízió 1972: kitörési kísérlet vagy korrekciós próbálkozás? Múltunk, 2017/2.

Vida István: A Független Kisgazdapárt politikája, 1944–1947. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1976

Vincze Gábor: A Groza-kormányt támogató Magyar Népi Szövetség. Magyar Kisebbség, 1998/12.

Vitányi Iván: Vitairat a mai magyar művelődésről. Budapest, Gondolat, 1983

Függelék

A feldolgozott írások jegyzéke

Aczél György: Hogyan tovább? Népszabadság, 1983. dec. 24.

Aczél György: A művészet erejével. Népszabadság, 1984. nov. 3.

Aczél György: Szocialista közösség – szocialista közművelődés. Társadalmi Szemle, 1974/4.

Aczél György: Szocializmus és nemzeti kérdés. Népszabadság, 1987. júl. 18.

Agárdi Péter: Nemzettudat – művelődés – kibontakozás. Kritika, 1987/11.

Alexa Károly: Beszélgetés Mészöly Miklóssal. Jelenkor, 1981/1.

Benczédi László–Csatári Dániel: Szocialista hazafiság – szocialista történelemszemlélet. Budapest, Kossuth, 1968

Berecz János: A nemzeti egyetértés megújításáért. Népszabadság, 1987. dec. 31.

Berecz János: Nemzeti közmegegyezés. Népszabadság, 1982. aug. 20.

Berend T. Iván: Magyarország helye Európában. Valóság, 1982/12.

Beszélgetés Veres Péterrel. Népszabadság, 1961. dec. 17.

Béládi Miklós: Helyzetkép – jegyzetek a mai magyar szépprózáról. Jelenkor, 1982/4, 5.

Bibó István: A Márciusi Front tíz esztendeje. Válasz, 1947/4.

Bodor Pál: A belső nyilvánosság. Élet és Irodalom, 1987. nov. 13.

Bölöni György: Március és október. Élet és Irodalom, 1957. márc. 15.

Bölöni György: A népi vita. Élet és Irodalom, 1958. okt. 10.

Bőhm Antal: Nemzettudat a 80-as évek második felében. Kritika, 1987/5.

Csatári Dániel: Nemzeti érzés, nemzeti büszkeség, szocialista hazafiság. A hazafiság–nacionalizmus-vita új hullámáról. Társadalmi Szemle, 1967/12.

Csécsy Imre: Nemzet és emberiség. Magyar Nemzet, 1945. máj. 16.

Csepeli György: Nemzeti identitás és attitűd Magyarországon a hetvenes években. In: Uő: Csoporttudat – nemzettudat. Esszék, tanulmányok. Budapest, Magvető, 1987

Csoóri Sándor: Készülődés a számadásra. Budapest, Magvető, 1987

Csoóri Sándor: A panaszos hangról. Élet és Irodalom, 1980. aug. 9.

Darvas József: „Kicsi ország?” Népszabadság, 1967. jan. 29.

Darvas József: A valóságos kérdésekről vitatkozzunk. Népszava, 1970. aug. 29.

Dobozy Imre: A korszerű hazafiságról. Kortárs, 1967/12.

Duray Miklós: Kutyaszorító. New York, Püski, 1983

Egedy Gergely: Gondolatok a nemzetről. A politikai és a kulturális megközelítés. In: Nemzetfogalmak és etnopolitikai modellek Kelet-Közép-Európában. Szerk.: Szarka László, Vizi Balázs, Majtényi Balázs, Kántor Zoltán. Budapest, Gondolat, 2007 mek.oszk.hu/

Egedy Gergely: Nemzet és modernizáció. Valóság, 1986/1.

Egyed Ákos: A nemzet életei. In: Párbeszéd nemzetről – nemzetköziségről. Szerk.: Kántor Lajos. Kolozsvár, Korunk–Komp-Press, 2013

Eörsi István: A fejlemény. Élet és Irodalom, 1987. márc. 4.

Erdei Sándor: Szabó Dezső. Kortárs, 1958/1.

Erdős László: A munkásosztály nemzeti érzéseiről. Népszabadság, 1969. nov. 30.

Esterházy Péter: Egy Pobjeda hátsó ülésén. Jelenkor, 1983/4., Kis Magyar Pornográfia. Budapest, Magvető, 1984

Faragó Vilmos: Ki zavarja a nemzeti önérzetet? Élet és Irodalom, 1967. szept. 23.

Faragó Vilmos: Kicsi ország. Élet és Irodalom, 1967. jan. 7.

Farkas Sándor: A nemzet fogalma egyetemes érvényű. Népszabadság, 1970. jan. 4.

Fehér Ferenc–Simon István: Az új gazdasági mechanizmus és a szocialista kultúra (interjú Lukács Györggyel). Kortárs, 1969/4.

Fehér Pál, E.: Új hazafiság, új érzelmek. Népszabadság, 1969. dec. 7.

Féja Géza: Hazai Napló. Kortárs, 1965/6.

Fekete Gyula: K. J. és milliós családja. Élet és Irodalom, 1964. febr. 1.

Fekete Gyula: Tengercsepp – aforizmák, gondolati futamok, írói noteszlapok. Tiszatáj, 1985/1.

Fiatal költők országos konferenciája. Élet és Irodalom, 1963. febr. 2.

Grósz Károly miniszterelnöki expozéja. Népszabadság, 1987. szept. 17.

Gulyás Mihály: Tétova gondolatok a hazáról. Kortárs, 1969/5.

Hanák Péter: Viszonylagos nemzettudat. Élet és Irodalom, 1981. júl. 25.

Héra Zoltán: Különös örökség. Beszélgetés Illyés Gyulával (II). Népszabadság, 1969. júl. 6.

Héra Zoltán: Nemzetfenntartó osztály. Népszabadság, 1969. dec. 14.

Horváth Jenő–Szobolevszky Sándor: A nemzeti ideológia múltja és jelene. Valóság, 1966/6.

Horváth József: Politikánk, munkánk, küzdelmünk az emberért van. Kádár János elvtárssal Somogyban. Népszabadság, 1967. márc. 19.

Horváth Márton: A nemzeti öntudat ébresztője. Társadalmi Szemle, 1950/12.

Huszár Tibor: Nemzetlét – nemzettudat. Valóság, 1982/7.; 1982/8.

Illyés Gyula: Ady hatása. Népszabadság, 1969. febr. 16.

Illyés Gyula: Betegszobán. Népszabadság, 1947. máj. 1.

Illyés Gyula: Az idő kérdései. Válasz, 1946/1.

Illyés Gyula: Szakvizsgán nacionalizmusból. Népszabadság, 1970. máj. 24.; 31.; jún. 7.

Illyés Gyula: Szellem és erőszak. Magyar Nemzet, 1976. dec. 25.

Illyés Gyula: Újévre. Válasz, 1947/1.

Illyés Gyula: Válasz Herdernek és Adynak. Magyar Nemzet, 1977. dec. 25., 1978. jan. 1.

Illyés Gyula: A vita vége és – eleje. Népszabadság, 1974. júl. 21.

Király István: Hazafiság és forradalmiság. Budapest, Kossuth, 1974

Király István: Irodalom és ideológia. Kritika, 1988/2.

Kiss Lajos: „Nemzeti üggyé” nőtt nemzeti kérdés. Kortárs, 1967/10.

Klaniczay Tibor: Népiesség és romantika. Kortárs, 1958/12.

Kovács Imre: Kié a Szent Korona? In: Uő: Virtuális Magyarország. Politikai írások, 1948–1980. Budapest, Magyar Napló, 2005

Kovács Imre: Mi a nemzet? Mi a magyar? In: Uő: Virtuális Magyarország. Politikai írások, 1948–1980. Budapest, Magyar Napló, 2005

Kunszabó Ferenc: Itt és most. Élet és Irodalom, 1986. szept. 2.

A magyar írók tanácskozása. Élet és Irodalom, 1965. dec. 4.

Major Ottó: Egy nemzet férfikora. Élet és Irodalom, 1968. jan. 13.

Márkus Mária: Büszkeség és előítélet. Valóság, 1967/4.

Mesterházi Lajos: Előhang a „népi vitához”. Élet és Irodalom, 1958. júl. 18.

Mesterházi Lajos: Gondok gyűrűzése. Élet és Irodalom, 1958. máj. 23.

Mesterházi Lajos: A hazafiság logikája. Budapest, Magvető, 1983

Mesterházi Lajos: Lojalitás vagy szövetség. Élet és Irodalom, 1967. dec. 30.; 1968. jan. 6.

Mesterházi Lajos: Történelmi osztály – nemzeti párt. Élet és Irodalom, 1967. ápr. 1.

Mészöly Miklós: Tudat és nemzettudat. Valóság, 1982/7.

Molnár Zoltán: Nemzet, pátosz, honvédelem. Élet és Irodalom, 1967. szept. 30.

Mód Aladár: Alkotó szocialista hazafiság és nemzetköziség. Valóság, 1972/7.

Mód Aladár: Marxizmus és hazafiság. Budapest, Művelt Nép, 1956

Mód Aladár: Sors és felelősség. Budapest, Magvető, 1967

Mód Aladár: Szocializmus – magyarság – szocialista hazafiság. Valóság, 1968/5.

Molnár Erik: A nemzeti kérdés. In: Vita a magyarországi osztályküzdelmekről és függetlenségi harcokról. Szerk.: Pach Zsigmond Pál. Budapest, Kossuth, 1965, 1–28.

A nacionalizmus a magyar irodalom tükrében. Az Irodalomtörténeti Intézet ülésszaka. Élet és Irodalom, 1960. ápr. 22.

Nádas Péter: Mese a tűzről és a tudásról. Élet és Irodalom, 1986. dec. 19.

Nemzet – nemzeti tudat – nemzetiségek. Társadalmi Szemle, 1989/2.

Nemzeti érdek és nemzetköziség. Komócsin Zoltán elvtárs előadása az MSZMP Politikai Akadémiáján. Népszabadság, 1966. márc. 24.

Nemzetiségeink helyzetéről. Népszabadság, 1968. október 6.

A nemzetnek önismeretre és önbecsülésre van szüksége – Varga Lajos Márton beszélgetése Hanák Péter történésszel. Alföld, 1981/8.

Németh László: Magyar Műhely. Kortárs, 1957/1.

Németh László: Második levél a szerkesztőhöz. Kortárs, 1965/5.

Orbán László: Eszmei offenzíva és a tömegek közötti politikai munka. Társadalmi Szemle, 1964/1.

Ortutay Gyula: A népi írók kérdéséről. Kortárs, 1958/10.

Óvári Miklós: Hazafiság és nemzetköziség. Budapest, Kossuth, 1968

Pach Zsigmond Pál: A hazafiság néhány kérdése. Társadalmi Szemle, 1981/5.

Pándi Pál: Nacionalizmus és színvonalsüllyedés. Élet és Irodalom, 1958. máj. 23.

Pándi Pál: Nemzet, kultúra. Népszabadság, 1982. máj. 1.

Perjés Géza: A hazafiság és a történelemszemlélet érzelmi és értelmi összetevői. Kortárs, 1967/12.

Perjés Géza: A nemzeti önérzet zavarai. Látóhatár, 1967/7–8.

Pozsgay Imre főtitkári beszámolója. Népszabadság, 1985. dec. 14.

Pozsgay Imre: Nemzeti egység, közmegegyezés, demokrácia. Társadalmi Szemle, 1985/10.

Rákosi Mátyás: Feladataink az elmélet terén. Társadalmi Szemle, 1946/1.

Rényi Péter: Megjelent egy hibás írás… Népszabadság, 1969. máj. 11.

Sütő András: Heródes napjai – száműzött könyvek. Csíkszereda, Neptun, 2004

Szabolcsi Miklós: Író és társadalom. Népszabadság, 1964. márc. 22.

Szabolcsi Miklós: Munkásság és műveltség. (Hozzászólás Veres Péter cikkéhez.) Népszabadság, 1968. nov. 30.

A Szabó Dezső-vitáról. Kortárs, 1958/4.

Szabó Miklós: Magyar nemzetfelfogások a XX. század első felében. Mozgó Világ, 1983. április

Szabó Pál: Tavaszi gondok III. Élet és Irodalom, 1958. máj. 23.

Száraz György: Mit kezdjünk a történelemmel? Élet és Irodalom, 1981. júl. 25.

A szellem arcvonalán. Élet és Irodalom, 1958. jan. 31.

Szigeti József: A kultúra szocialista tartalmának és nemzeti formájának kérdéséhez. Társadalmi Szemle, 1962/8–9.

Szigeti József: A nemzeti kommunizmus őskeresése. Élet és Irodalom, 1958. febr. 28.

A szocialista hazafiság és a proletár internacionalizmus időszerű kérdései. Budapest, Kossuth, 1975.

Szocialista hazafiság. Országos tanácskozás jegyzőkönyve. Eger, 1972. október 12–13. Budapest, Zrínyi, 1973

Szokai Imre–Tabajdi Csaba: Mai politikánk és a nemzetiségi kérdés. Magyar Nemzet, 1988. febr. 13.

Szűcs Jenő: Történeti „eredet”-kérdések és nemzeti tudat. Valóság, 1985/3.

Tamási Áron: Poroszkálás nyugaton. Egy londoni és párizsi utazás emlékére. Új Írás, 1961/4. 317–321.

Tamási Áron: Szellemi tisztesség. Élet és Irodalom, 1957. dec. 21.

Tatay Sándor: December, 1988. Élet és Irodalom, 1988. dec. 23.

Tóth Dezső: Parasztság, nemzet, népiesség. Kortárs, 1959/1.

Váci Mihály: Illyés Gyula a mozgó világban. Kortárs, 1967/2.

Veres Péter: Bölcs és balgatag őseink. Kortárs, 1968/4.

Veres Péter: Leninről. Élet és Irodalom, 1970. jan. 17.

Veres Péter: A szocialista műveltségről. Népszabadság, 1968. nov. 7.

Vitányi Iván: Hol az új kultúra? Élet és Irodalom, 1984. jún. 22. és 29.

Vitányi Iván: Ideológiai vallomások – évforduló kapcsán. Valóság, 1970/4.

Vitányi Iván: Osztály, nemzet, közösség. Népszabadság, 1970. júl. 19.

Wirth Ádám: Szocialista nemzettudat illúziók nélkül. Valóság, 1967/4.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Mutató Darvasi Piroska, Nagy Lajos
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 278 3

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence