Rina Kent

GOD OF RUIN

A rombolás istene

A mű eredeti címe: God of Ruin (Legacy of Gods #4)

Fordította: Farkas Melinda

Jelen kiadvány, vagy annak részlete a kiadó írásos engedélye nélkül nem sokszorosítható, nem tárolható és nem továbbadható semmilyen formában, ideértve az elektronikus vagy mechanikai megjelenéseket, a másolást, a felvételeket és a szkennelést is. A könyv másolása, weboldalra történő kihelyezése vagy bármilyen más módon történő forgalmazása engedélyhez kötött, annak hiányában törvénytelennek minősül, kivéve a könyvkritikán belüli rövid idézetek megjelenítését.

A mű teljes mértékben a képzelet szüleménye. A könyvben szereplő nevek, karakterek és események az írói kreativitás termékei. Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

A könyvben szereplő nevek, terméknevek mindegyike bejegyzett védjegy vagy márkajelzés. A kiadó kijelenti, hogy nem áll kapcsolatban sem a megjelenő termékekkel, sem azok terjesztőivel.

Copyright © 2023 by Rina Kent

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805891

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A pszichopatáknak.

A kitalált történetek lapjain élvezettel olvasunk róluk,

de a való életben messziről elkerüljük őket.

Az író megjegyzése

Kedves olvasó Barátom!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, melyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Ebben a könyvben szóba kerül a vad, állatias szex, a morálisan megkérdőjelezhető aktus, a szomnofília, és említésre kerülnek gyermekkori traumák is. Bízom benne, hogy tisztában vagy a határaiddal, és tudni fogod, mikor kell abbahagynod, ha már soknak érzed.

A rombolás istene egy ÖNÁLLÓ REGÉNY.

Ha még több Rina Kentre vágysz, látogass el
a www.rinakent.com weboldalra.

ISTENEK ÖRÖKSÉGE – CSALÁDFA

ROYAL ELIT EGYETEM

UNOKATESTVÉREK

A KING’S EGYETEM

TESTVÉREK

Lejátszási lista

Veda & Adam Arcadia – Blood on Your Hands

Hozier – Angel of Small Death & The Codeine Scene

Dutch Melrose – RUNRUNRUN

MISSIO – Roman Empire

Bad Omens – The Worst in Me

The Haunting – Skins

VOILÀ & Craig Owens – Don’t Say I Didn’t Warn You

Barns Courtney – Supernatural

Rihanna – Rude Boy

Lana Del Rey – Happiness is a Butterfly

Jacob Lee – Artistry

Bad Omens – Bad Decisions

MOTHICA & Au/Ra – Last Cigarette

YUNGBLUD – Anarchist

Halsey – Colors

Megtalálod a Spotifyon is.

1

Mia

Ma este egy bizonyos idegesítő alaknak visszanyal a fagyi.

A porcikáimban fortyogó dühtől feltüzelve masírozok a sötétben.

Ujjaim az arcomat takaró maszk pántjára tapadnak, a műanyag mögött lélegezve apró izzadságcseppek gyűlnek az ajkam fölötti barázdában.

A hely, ahol megvalósul a tervem, lassan kirajzolódik előttem: hatalmas, lenyűgöző és ijesztően szívtelen.

Bár nem elhagyatott.

Az efféle hedonista szentélyek szinte mindig hemzsegnek az olyan feltörekvő majmoktól, akik azt hiszik, többet érnek, mint a szüleik bankszámlaegyenlege.

Sebaj, hiszen pont a tömeg jelenléte adja a tervem erejét.

A minimum villának nevezhető épületből cikázó, szédítő fénysugarak hullócsillag módjára hasítják ketté az éjszakai égboltot.

Az elém táruló látványban egy szemernyi visszafogottság sincs. Az óriási, háromemeletes építészeti csoda szélesen elterülő homlokzatát egekbe nyúló ablakok díszítik.

Onnan szökik a fény – főként a földszintről. A végeláthatatlan kertben LED-es fényszalagok tekeregnek a fákon. Egy pillanatra elszomorít a gondolat, hogy egy értelmetlen buli miatt ártatlan élőlények szenvednek.

A villa falai között ott páváskodik az ellenállhatatlan külsőbe bújtatott életveszély.

De ma este egyenesen a nyakát veszem célba, és térdre kényszerítem.

– Lassíts, Mia! – kiált utánam egy ideges, női hang.

Hátrapillantok. Az ikertestvérem, Maya a kezében lobogtatja az aranyozott karneváli álarcát, és levegő után kapkod.

Elkerekedik a szemem a saját maszkom mögött, gyorsan magam mellé húzom, mielőtt átlépnénk a birtok kapuján.

Maya ficánkol, úgy vinnyog, mint egy durcás kisgyerek, de én nem eresztem.

– Hé! Ez fáj!

Hosszas viaskodás után végül sikerül kiszabadítania magát. Nem titok, hogy kettőnk közül én vagyok oda az erőedzésekért. Mayát inkább a masszázsok és a modellszerű testének zsírtalanítása érdekli.

Egy magas fa alatt állunk. A lehajló ágak nyújtanak némi védelmet a bámészkodó tekintetekkel szemben.

Maya csípőre teszi a kezét, a szűk, csillogó fekete ruhája nem sokat hagy a képzeletnek. A testvérem mindig is büszkén, szégyenérzet nélkül hangsúlyozta ki a vékony, homokóra alakját és a C kosaras melleit.

Egypetéjű ikrek vagyunk egyformán törékeny arcberendezéssel, mandulavágású, világoskék szemmel és telt ajkakkal, bár az övé talán kicsit nagyobb. Fénylő platinaszőke hajunkat másként hordjuk: míg ő hosszúra hagyta – most már a derekát verdesi –, az enyém csak a vállamig ér.

Általában egy halom szalaggal díszítem fel, de mivel ma el akarok vegyülni, a copfomat csupán egyetlen kék selyemszál tartja össze.

Ráadásul a legkevésbé figyelemfelkeltő ruhámat vettem fel. Az egyszerű, pánt nélküli bőrruci a térdemig ér, és a csizmám is visszafogott: nincs rajta lánc, és nem is robusztus.

Maya viszont most is magas sarkúban tipeg, láthatóan nem érdekli, hogy ezzel csak hátráltatja az akciónkat.

A kezében fityegő maszkra mutatok, majd az arcára, és sóhajtok egy nagyot.

– Fel kellett volna venned! Kamerák vannak mindenhol! Simán lebuktathattál minket!

Maya drámaian forgatja a szemét, ami szintén nem meglepő, hiszen mindig is túlérzékeny volt.

– Nyugi. Csak a kaputól látnak a kamerák. És fel akartam venni, ha hagytál volna mondjuk két másodpercnyi időt.

– Ne szórakozz velem! – rántom ki a kezéből a maszkot, hogy az arcához nyomjam, és gondosan a fejéhez rögzítsem a pánttal.

Maya sipákol, majd felhördül.

– Tönkreteszed a hajamat, te idióta! Hagyj már! Majd én megcsinálom!

De csak akkor engedem el, amikor a maszk már biztosan ül a helyén. Maya azonnal megigazítja a haját, közben mérgesen mered rám az álarca nyílásain keresztül.

– Ne kezdd! – jelelem neki. – Jól tudod, mekkora meló volt meghívót szereznem erre az istenverte, puccos rendezvényre! Egyáltalán nem hiányzik, hogy valami félresikerüljön!

– Jó-jó – lendíti a magasba mindkét kezét ingerülten. – Már legalább ezerszer hallottam az áldozatibárány-szövegedet! Hidd el, kívülről fújom!

– Akkor tartsd magad a tervhez, és ne okozz több fejfájást!

– Igenis! – mímel szalulátást, én pedig elhúzom a számat a maszk mögött.

Maya nem láthatja, csak a szememet, mégis önelégülten vigyorog.

Az ikertestvérem a legjobb barátnőm, de a sunyi húzásaival az őrületbe kerget.

Miután megbizonyosodom arról, hogy mindkettőnk arca rejtve van, újra megindulunk a villa felé.

Pontosabban az Elitek főhadiszállása felé.

Meg kellett tanulnom pár dolgot, amikor megérkeztem a Brighton-szigetre. A legfontosabb az volt, hogy két rivális iskola van a szigeten. Én az amerikaiba járok, a King’s Egyetemre, amit befolyásos újgazdag emberek alapítottak. Olyanok, akiknek a szándékait legalább olyan nehéz kideríteni, mint azt, hogy honnan van pénzük.

A szüleim is befolyásos emberek. A családom az orosz maffia legfelső köreibe tartozik, mi vezetjük a New York-i Testvériséget.

A másik iskola a Royal Elite. Egy előkelő családok vagyonával kitömött angol egyetem, tele gőgös arisztokratával.

A mi iskolánkban két klub van: a Hitetlenek, akikhez a testvérem és az unokatestvéreim is tartoznak, ezért velük vagyunk, és a Kígyók, akik a feketelistám második helyén állnak.

Mert az első helyen az Elitek, a Royal Elite titkos klubja, a szent grál van.

Bár a Hitetleneket maffiaörökösök és amerikai előkelőségek alkotják, az Elitek mégis sokkal… veszélyesebbek.

Külsőre elegánsak és barátságosak, de a felszín alatt ott bujkál valami ősi aljasság.

Mayával az ő villájukba, az ő bulijukba akarunk beszivárogni. Az ilyen zárt, belső körös partikra képtelenség meghívót szerezni, hacsak nem vagy klubtag, családtag vagy barát.

Szerencsémre sikerült megszereznem két olyan meghívót, amit az egyik családtagnak szántak.

Amikor Mayával a bejárathoz érünk, egy hatalmas pasi megállít minket. Az álarc ma este kötelező, így rajta is van egy fekete, arannyal díszített karneváli maszk.

Amennyire sikerült kiderítenem, ezek az álarcos esték nagyon fontosak. A klubtagok így szokták megünnepelni a győzelmeiket, és ilyenkor jelentik be a jövőbeli terveiket is.

Pont emiatt vártam ilyen sokáig a tervem kivitelezésével. Nem lett volna kielégítő, ha egy kevésbé fontos eseményre pazarlom el az akciót.

Benyúlok a táskámba, megmutatom a fekete meghívókártyát, amin a VIP ELITEK felirat aranylik. Miután Maya is felvillantja a sajátját, a fickó elveszi mindkettőt, és egy spéci kütyüvel is megvizsgálja.

Jézus! Nem csoda, hogy képtelenség bejutni az ilyen bulikba! Még a meghívókat is beszkennelik, csak hogy kiszűrjék a hamisítványokat!

A fény zöldre vált, az ajtónálló biccent – bár inkább magának, mint nekünk –, majd a mögötte álló kollégája felé int.

– A személyes tárgyakat itt kell hagyni. Telefonokat és kamerákat nem vihettek be – mordul ránk szinte érthetetlen brit akcentussal. – Ha kiderül, hogy becsempésztetek valamilyen kommunikációs eszközt, páros lábbal hajítunk ki benneteket.

Maya bosszúsan morog, miközben megválunk a táskáinktól.

– Ajánlom, hogy vigyázz rá, mert ez egy különleges Hermès, tehát sokkal többet ér, mint az életed. Ha elveszíted, a bőrödből csináltatok új táskát magamnak. Capisce?

A fickó teljesen közömbös marad, így hát fogom a testvérem karját, és lényegében betuszkolom a félhomályban úszó előtérbe.

– Ezzel most jól felhívtad magunkra a figyelmét! – sziszegem halkan. – Az volt a terv, hogy elvegyülünk, te idióta!

– Már megbocsáss, de az a táska többet ér, mint ez a szaros akció!

– Azt akarod mondani, hogy egy táska fontosabb neked, mint bosszút állni a bátyánkért?

– Mivel ezt ő maga is megteheti – és mostanra már meg is kellett volna tennie, szóval nem értem, miért késlekedik –, azt hiszem… igen?

– Maya!

– Most mi van? Minden követ meg kellett mozgatnom, hogy megszerezzem azt a táskát!

– Akkor talán nem pont azt kellett volna elhoznod egy ilyen estére!

– De ez az én szerencsehozó táskám! Naná, hogy magammal viszem egy öngyilkos küldetésre!

– Én mindent elterveztem. Ez nem egy öngyilkos akció.

– Az lesz, ha Niko tudomást szerez róla.

Összerezzenek a gondolatra, hogy a bátyánk, Nikolai fülébe juthat ez az egész. Minimum őrjöngene, ha megtudná.

Maya szeme pajkosan villan a maszk mögött.

– Élve megnyúz minket.

– Nem érdekel – szegem fel a fejem. – Előbb a bosszú. Nikót majd később elintézem.

Ahogy a folyosóról az előcsarnokba lépünk, elakad a szavunk.

Hatalmas, magasból lógó csillárok világítják be a csillogó teret, a márványpadlót és a díszes oszlopokat.

Minden vendég a miénkhez hasonló álarcot visel, elegáns estélyik és szmokingok keringenek a teremben. Kétségkívül én vagyok a legslamposabb, Maya viszont tökéletesen illik a díszes társaságba.

– Én megmondtam… – súgja a fülembe, utalva a korábbi javaslatára, hogy vegyek fel valami kirívóbb ruhát.

Oldalba bököm a könyökömmel, de ő csak gúnyosan nevet.

Ha nem lenne a testvérem, már rég fejbe rúgtam volna.

Mindketten elveszünk egy poharat a közelben sétáló pincér tálcájáról, de én nem iszom egy kortyot sem. Egyrészt azért, mert ahhoz fel kellene emelnem az arcomat, és még véletlenül sem szeretnék lebukni, másrészt pedig azért, mert annyira sovány vagyok, hogy még egy sörtől is becsípek. Inkább csak úgy teszek, mintha innék, és közben megfigyelem a cseverésző tömeget.

Vannak, akik táncolnak. Számomra ismeretlen klasszikus zenére ringatják magukat középkorú párok. Néhányan beszélgetnek és nevetgélnek, de biztos vagyok benne, hogy rém unalmas a téma.

A bosszúm célpontja, aki ennek a színjátéknak az egyik főszereplője, nincs sehol.

– Látod valahol? – jeleli Maya, ahogy mindig, ha nem akarjuk, hogy kihallgassanak minket.

Megrázom a fejem.

Lábfejem ritmikusan dobol a padlón. Ez így nem lesz jó…

Az a seggfej az est fénypontja, és ha nem dugja ide azt az ocsmány képét, a tervemnek lényegében lőttek.

Aztán hirtelen elhalványulnak a fények. Lassan hozzászokik a szemem a sötétséghez, de csak árnyakat és körvonalakat látok.

Kihúzom magam, a lábfejem megáll a levegőben, a páni félelmet már nem bírja levezetni a dobogás.

Izzadságcseppek csordulnak végig a gerincemen, a penész rothadó bűze facsarja az orromat.

Nem akarok visszatérni oda… Nem…

– Hé…

Maya lágy hangja, majd a vállamra tekeredő karja is megtalál.

– Minden rendben lesz. Nem vagy egyedül, Mia.

A testvérem szemébe nézek. Pont olyan, de mégis más, mint az enyém. Ahogy telnek a másodpercek, a légzésem lassan megnyugszik.

Igaza van. Nem vagyok egyedül, és az is biztos, hogy nem vagyok azon a tíz évvel ezelőtti sötét, nedves helyen.

Villantok felé egy félmosolyt, mert hálás vagyok, amiért van nekem, de közben végtelenül szégyellem a gyengeségemet.

Hihetetlen, hogy még ennyi idő alatt sem tudtam összeszedni magam…

Minden évben azt mondom, hogy idén fogom hátrahagyni az egészet, de eddig nem jártam sikerrel.

– Jól vagyok – jelelem, majd a vendégsereg felé erőszakolom a tekintetem.

Van pár új jövevény, akik úgy járkálnak körbe, mintha az övék lenne a hely, sőt, mintha elvárnák, hogy mindenki a lábuk elé borulva éltesse őket. Fényűző álarcokban, magasba emelt orral parádéznak, mintha az lenne az életcéljuk, hogy ítélkezzenek az egész világ fölött.

És köztük van a célpontunk is.

Semmi kétség.

Sőt, valószínűleg ő az, aki középen áll, egyik keze a zsebében, a másik lazán pihen az oldalánál.

Forrni kezd a vérem. Mérhetetlen önuralomra van szükségem, hogy ne ugorjak neki a torkának, és ne kaparjam ki mindkét szemét.

Türelem, Mia! Sokkal édesebb lesz a maga idejében!

Mayával összenézünk, az ikerösztön bekapcsol, majd biccentünk egyet.

Elvegyülünk a bulizó tömegben. Szerencsére egyikük sem vesz észre minket, annyira megbabonázta őket a klub vezetése.

Hosszú ideje most először vagyok hálás a sötétségért. Mayával gond nélkül masírozunk az elhagyatott folyosóra.

Az igaz, hogy borzasztóan nehéz meghívót szerezni az Elitek partijaira, hiszen a közönséget jól megválogatják, de a főhadiszállásként funkcionáló villájukba bejutni szinte már gyerekjáték.

Főleg úgy, hogy az egyik barátom is itt lakik.

Persze nem biztos, hogy megmarad ez a barátság azután, amit a seggfej testvérével teszek, de tudnia kellett, hogy sosem bocsátom meg Niko elrablását és azt, hogy közvetetten ugyan, de miatta sérült meg.

Valakinek meg kell leckéztetnie azt a rohadékot, és hát ki más lehetne a jó szamaritánus, ha nem én?

Tegnap bent jártam a villában, így sikerült elrejtenem a pusztító fegyverünket.

Nincs más hátra, mint felmenni, megnyomni a gombot, és elszabadul a pokol.

De mielőtt megtehetnénk, ellenőriznünk kell, hogy minden a helyén van-e.

Maya fogja csekkolni az áramellátást, én pedig megyek az indítógombhoz.

Kommunikációra nincs szükség, mert mi olyan ikrek vagyunk, akik „érzik” egymást.

Ha minden rendben, tudni fogom, mielőtt megnyomnám a gombot.

Tenyerünk összesimul, megkocogtatjuk a kézfejünket – ez a mi titkos kézfogásunk –, és már indulunk is.

Az első emeletre simán feljutok. Mindenki a pökhendi seggfejekkel van elfoglalva, így útközben nem találkozom egyetlen vendéggel sem. Kamerák és őrök viszont mindenhol vannak, ezért úgy teszek, mintha a mosdót venném célba.

Odabent felugrom a mosdókagylóra, félretolom a szellőzőrácsot, felugrom, majd behúzom magam mögött. Elég vékony vagyok, beférek a szűk nyílásba. Veszek pár mély levegőt, és elindulok.

Minden rendben lesz, Mia!

Ez nem az a tíz évvel ezelőtti hely.

Nikóért teszed, igazságot szolgáltatsz.

Nagyon közel vagyok ahhoz, hogy újra elhatalmasodjon rajtam az indokolatlan páni félelem, de sikerül leküzdenem. Nagyjából öt perc, és elérek a szellőzőjárat túlsó végéhez, de ennyi is elég ahhoz, hogy annyi port nyeljek, mint egy porszívó, és úgy kiverjen a víz, mint valami disznót.

Lassan félretolom a rácsot, és hallgatózom. Miután meggyőződtem arról, hogy nincs senki a mosdóban, kikászálódom, lehuppanok a mosdókagylóra, onnan pedig a padlóra.

Első fázis kipipálva.

Maya már biztosan elért a túloldalra. Neki nem kellett sem mászni, sem ugrálni, mert ő sosem lenne hajlandó „lesüllyedni” ilyen „mélyre”.

Ha összefut egy őrrel, valószínűleg elég, ha flörtöl egy kicsit.

Megkocogtatom a maszkomat, hogy a helyén van-e, aztán belenézek a tükörbe, elsimítom a hajamat, leporolom a ruhámat is. Miután elégedetten nyugtázom a rendbe szedett külsőmet, kisétálok a férfimosdóból. Bárki szembejöhetne, és megkérdezhetné, hogy mit keresek itt, de ha elkapnak, nyugodtan mondhatom, hogy eltévedtem.

Már csak a kezelőpanelig kell eljutnom, hogy elindítsam az időzítőt. Ott van a sarkon.

Amint kilépek az ajtón, feláll a szőr a hátamon.

De nincs időm megfordulni, és megnézni az okát, mert valaki bénító erővel visszalök a mosdóba.

Szédült zavaromban nem tudok koncentrálni, nem tudom megállítani ezt a nem emberi energiát.

Hátam a falnak csapódik, felnyögök, de a kezem a magasba lendül, hogy szétkarmoljam és szétrúgjam, bárki is az.

Csakhogy füstbe megy minden tervem, amikor belenézek a sötétkék szempárba.

A sötétkék, ismerős szempárba…

Ami az ellenségemhez, a bosszúm célpontjához, Landon kibaszott Kinghez tartozik.

2

Mia

Ez nem volt a tervben.

Sőt, olyan távol áll attól, amit kieszeltem, hogy szinte hallom, ahogy az elméletben felvázolt forgatókönyveim apró cafatokra szakadnak.

Maga Landon King áll előttem: egy félisten, egy zseniális szobrász, de legfőképpen egy elviselhetetlen szemétláda.

A felkaromnál fogva olyan erővel szegez a falhoz, hogy mozdulni se tudok.

Ahogy a maszk belső felülete bepárásodik, összeszorítom az ajkamat. Izzadságcseppek csordulnak lefelé a dekoltázsomon, a ruhám a hátamhoz tapad.

Hiába próbálok úrrá lenni a légzésemen, minden próbálkozásom csúfos bukással végződik. Az álarcom orrnyílásán át érkező levegő egy fojtogató, aljas, és legalább olyan életveszélyes hurkot szorít a nyakam köré, mint a rám szegezett, sötétkék tekintet.

Ennél többet nem is látok belőle. A velencei karneváli maszkját elegáns arany vonalak díszítik. Másokon ez sokkal szelídebbnek, sőt, bizalomgerjesztőnek is tűnne, de ezen a pasin sokkal inkább gonosz és fenyegető.

Mert egy bizonyos jellegzetessége elárulja. A szeme.

A csillogó, sötétkék szeme, ami az ezüst holdfényben szikrázó óceánt idézi: mély, rejtélyes és… halálos.

Nagyon sokat hallottam már Landonról, de most először hiszem el, hogy életveszélyes, hogy jobb, ha az ember messziről elkerüli. Hacsak nem éppen ahhoz van kedve, hogy magával rántsa az óceánja mélyére, de olyan szélsebesen, hogy soha, senki se jöjjön rá.

De velem nincs szerencséje, mert én imádok nyílt vízben úszni!

Hagyom, hogy a kezem az oldalamhoz hulljon, elvetem azt az ötletet, hogy bemutassak neki, az államat viszont felszegem. Annyira vártam, hogy végre fejbe rúghassam ezt a baromarcot! Alig bírom türtőztetni magam.

Való igaz, a felbukkanása megbonyolította a tervemet, de ettől még nem esett kútba minden. Csak meg kell szabadulnom tőle, hogy folytathassam azt, amiért idejöttem.

– Lennél szíves megmagyarázni, mi a fenét keresel itt, te senki? – hullámzik altatódalként a nyájas, brit akcentusa az üres térben.

Pont ez az, amit azóta gyűlöltem ebben a szarcsimbókban, amióta először megláttam. Akkor éppen az unokatestvérem kocsiját rongálta meg. Landon gőgös eleganciával beszél még akkor is, ha hidegvérrel fenyeget.

Kilencven százalékig biztos vagyok abban, hogy nincsenek érzései, és semmi kapcsolata az emberi énjével. Én persze magasról leszarom a pszichéjét, de tény, hogy emiatt kissé körültekintőbben kell bánni vele.

Az unokatestvérem, Killian hasonló típus, az érzelmi intelligenciája egy aranyhaléval vetekszik, de ő legalább kedvel engem, ezért nem kell résen lennem, ha szembeszállok vele.

Ez viszont Landonról nem mondható el.

Mert ő nemcsak, hogy nem kedvel, de egy pillanatig sem habozna, hogy megleckéztessen, mert ezzel visszavághatna Killnek és Nikónak is.

Egyre erősebben szorítja a karomat. Kétszer is nyelek, nehogy kiszökjön a számon a fájdalmas nyöszörgés, de hiába. Apa mindig arra tanított, hogy sose mutassak gyengeséget az ellenségem előtt, még akkor se, ha fáj, még akkor se, ha minden egyes porcikám azért kiált, hogy kiadjam magamból.

Vannak olyan szörnyetegek, akik sokkal jobban felizgulnak a fájdalomra adott reakciótól, mint attól, hogy fájdalmat okozzanak, szóval sose hagyd, hogy élvezkedjenek rajtad.

Apám szavait hallom a fejemben, ahogy az aktuális szörnyeteg szemébe bámulok.

Most mi van? Annyival találkoztam már életemben, hogy meg se tudom számolni!

– Kérdeztem valamit – szorít meg újra Landon, amíg az egész karom égni nem kezd. – Mi a válaszod?

Az, hogy kapd be, seggfej!

De mivel ezt nem mondhatom ki hangosan, sőt, igazából semmi mást sem, továbbra is némán, eltökélten meredek rá.

Jelelhetnék, de abból azonnal rájönne, ki vagyok, ráadásul ismeri a jelnyelvet is.

Szóval csak még jobban összeszorítom a számat, és megpróbálom kiszabadítani a karomat.

Nagy hiba volt.

Most már olyan mélyre mar a húsomba, mintha el akarná törni a csontomat.

Elkerekedik a szemem. Egy pillanat… talán tényleg ez a célja?

Hirtelen sokkal magasabb, sokkal szélesebb lesz, a teste szinte eltakar előlem minden mást.

A fizikai fölénye eddig sem volt kérdés, de most olyan, mintha egy kőfal állna velem szemben. Egy kőfal, amit drótok és üvegszilánkok tarkítanak. Mindig ennyire izmos volt? Vajon a válla eddig is nekifeszült a jól szabott szmokingjának?

Vagy csak én lettem hiperérzékeny.

Landon magas, legalább százkilencven centi, szikár, de izmos, tartása tökéletes. Ráadásul a rendkívüli testi adottságai mellé természetes karizma is társul.

Ijesztően magabiztos, az egója szinte vakító. Idegesítően céltudatos, és annyira ellenséges, hogy bármerre jár, mindenhol haragosokat szerez. Önteltségét még Narkisszosz is megkönnyezné.

De van egy másik oldala, amit csak most kezdek felfedezni.

Landon… vérfagyasztó.

Nem olyan értelemben, mint azok a szánalmas alakok, akik ijesztőnek próbálnak látszani. Landon nem dülleszti ki a mellkasát, a hangját sem emeli fel. Nem úgy próbál félelmet kelteni, hogy megváltoztat magán valamit.

Neki bőven elég annyi, hogy megvillantja az igazi énjét. Szabad kezének hosszú ujjai a maszkjára siklanak, majd unottan megemeli.

Amint megpillantom az arcát, beigazolódik az elméletem. Az álarc mögül máris előtűnik a valódi Landon.

Akinek csodaszép, szabályos arcát minden modell megirigyelné. Magas, egyenes orr, határozott arccsont és egy olyan éles állvonal, amivel egy kősziklát is ketté lehetne hasítani.

Viszont nem azért mutatja meg nekem, hogy elcsábítson. Ez az arc egy fegyver, amit szándékosan vet be azért, hogy megfélemlítsen.

Azzal, hogy felfedte a kilétét, meg akarja mutatni nekem, hogy ki van itt nyeregben: ő, az Elitek vezetője, annak a rendezvénynek a házigazdája, amin én csak egy egyszerű vendég vagyok.

– Fussunk neki újra. Ki vagy, és mit keresel a férfimosdóban?

Tekintetünk találkozik. Megingathatatlanul, rezzenéstelenül állok előtte.

Nincs bennem félelem, és nem változott meg bennem semmi sem csak azért, mert ez a gyönyörű arc, amit egyáltalán nem érdemel meg, a szemem elé került.

– Nem vagy hajlandó megszólalni?

Némán bólintok egyet.

– Értem… – mormolja, és kissé enyhül a szorítása.

Talán elenged?

Kétkedve sandítok rá, de rosszindulatnak nyomát sem látom.

Teljesen közömbös a tekintete. Sőt, mintha élvezné a helyzetet.

A szívem lassan visszatér a normális ritmusához, bár még mindig riadókészültségben vagyok.

Aztán történik valami.

Olyan gyorsan és futólag, hogy észre se vettem volna, ha hittem volna az álságos biztonságérzetben, amit felkínált nekem.

Széttárt tenyérrel a maszkom felé nyúl, mintha meg akarna fojtani.

Az utolsó pillanatban, gondolkodás nélkül ütöm el a kezét, ami így a mellemre siklik, és ólomsúlyként nehezedik a zihálástól hullámzó felsőtestemre.

Landon viszont nem hátrál: pajzán vigyor bujkál a szája szélén, miközben megszorongatja a ruhába bújtatott húsomat.

– Szóval ez az egész színjáték csak felhívás keringőre? Ti, lányok, igazán ötletesek vagytok, ha fel akarjátok hívni a figyelmemet! Itt lenne kedved hozzá, ahol bármikor bárki megláthatja, ahogy ájultra baszlak, mint valami csúnya, mocskos kislányt?

Egy pillanatra elnémít a döbbenet. Részben azért, mert eddig még soha, senki sem beszélt velem így.

Mert senkinek sem volt hozzá mersze.

Én Mia Sokolov vagyok. Kyle Hunter és Rai Sokolov lánya. Ha valaki hozzám érne, és ilyen szavakkal illetne, egy jól irányzott ütéssel másik bolygóra küldeném, a szüleim pedig megtalálnák, és a golyóit rágcsálnák reggelire.

Abba, hogy mit váltana ki a bátyámból, már bele se megyek! Legyen elég annyi, hogy feltámasztaná halottaiból, csak hogy újra és újra lemészárolhassa.

Amíg én ostobán hallgatok, Landon keze a csípőmre, majd a fenekemre kúszik, belemarkol, és magához ránt.

Néma nyöszörgés hagyja el a számat, ahogy a hasam a félig feléledt férfiasságához ér.

Színtiszta harag kezd forrni bennem.

Mégis, hogy merészeli? Micsoda egy kibaszott…

De nem gondolom tovább, csak megemelem a térdemet, hogy jól tökön rúgjam.

Landon viszont gyorsabb nálam, és úgy megszorítja a fenekemet, hogy moccanni sem bírok.

– Nyugalom, kisegér. Szívesen birkóznék én is, de nem hinném, hogy elbírnál velem.

Nemsokára találkozol a teremtőddel, te szaros seggfej!

Megpróbálok oldalra csusszanni, de képtelenség megszabadulni a hátsómba mélyesztett ujjaitól.

– Milyen csendes kis jószág vagy! – azzal a másik farpofámat is megmarkolja a maszkot tartó kezével. – Jól felkészültél, nem igaz? Imádom, ha egy nő nem beszél.

Ez az!

Sikerült megzaboláznom az indulataimat. A testem ellazul a karjaiban, szándékosan olvadozom a kezei között.

Aztán felemelem az egyik kezem, mutatóujjam végigsimít az arcán, az állán. Lassan, hívogatóan.

Landon vigyora kiszélesedik, úgy tűnik, nem zavarja, hogy megérintem.

Ez az, te pszichopata! Menj csak a farkad után, mint minden idióta!

Meghúzom az alsó ajkát, közben igyekszem nem foglalkozni a ténnyel, hogy van bátorsága magához szorítani.

Azt hiszi, hogy játszom vele, hogy el akarom csábítani, pedig csak igyekszem letörölni az arcáról azt az átkozott vigyort, hogy ne hasonlítson ennyire Lucifer elveszett társára.

Landon már a fenekemet simogatja, amitől bizseregni kezd minden porcikám, de nem érdekel. Lábujjhegyre állok, a maszkba bújtatott arcom alig pár centire kerül tőle, és behúzok neki egyet.

Minden erőmmel.

Egyenesen az orrába.

Baszki! Ez fáj!

A mozdulat elég hirtelen ahhoz, hogy Landon lefagyjon.

A meglepetés erejét kihasználva ellököm magamtól, és kirohanok az ajtón.

Hiába szédített meg a rohadék érintése, hiába ég bennem a vágy, egy pillantásra sem fordulok vissza.

Sőt, úgy futok, mint még soha.

Attól még, hogy nem hallok lépteket, követhet, ezért egészen a kezelőpanelig nyargalok.

A szívem majd kiugrik a helyéről, de veszek egy mély levegőt, és megnyomom a gombot. Mert biztos vagyok benne, hogy Maya sikerrel járt.

Az időzítő beindul.

Visszafelé a kerten át vezet az utam. Ez a B terv. Kizárt, hogy újra a mosdó felé induljak, ahol Landon ismét tőrbe csalhat.

Jobb lesz nem elfelejteni, hogy soha többé ne legyek kettesben azzal a rohadékkal.

Ez egy igazi perverz, ráadásul a makacs fajtából.

Ezen az úton kissé tovább tart, amíg az előcsarnokba érek, de még időben sikerül a bulizók közé vegyülnöm.

Miután megtalálom Mayát, jelelni kezd.

– Mi tartott ilyen sokáig? Már kezdtem aggódni.

– Volt egy kis bonyodalom, de ne aggódj. Semmiség az egész.

Ezt persze én magam sem hiszem el.

Mert ez minden volt, csak épp semmiség nem. A testem még mindig bizsereg a dühtől és a tehetetlenségtől.

– Hogyhogy egy kis bonyodalom? – sziszegi Maya halkan. – Mi történt?

Amikor nem más, mint maga Landon lép fel a színpadra, és megkocogtatja a pezsgőspoharát, a számra szegezem a mutatóujjamat.

Épp időben.

Az álarca a helyén van, de nem számít. Az iménti találkánknak köszönhetően most már egy kilométerről is képes lennék kiszúrni ezt a seggfejet.

– Köszönöm, hogy eljöttetek az ünnepségünkre! – csendül fel az a nyájas, elegáns hangja, mintha egy politikus beszélne belőle.

Milyen kár ezért a csodás brit akcentusért! Csak mondom…

– Örömmel nyitjuk meg az Elitek kapuit az általunk kiemelten fontosnak ítélt személyek előtt! Ma este személyesen találkozhattok velem, a férfival és a legendával, Landon Kinggel!

Hányinger.

– Igazán ínycsiklandó falat – jeleli Maya. – Milyen kár, hogy egy barom!

– Mi tart ilyen sokáig? – érdeklődöm, miközben a tömeg teljesen megvadul a megtestesült szektavezértől.

Lehet, hogy a nagy sietségben nem a jó gombot nyomtam meg? Pillanatnyi elmezavar uralkodott el rajtam azok után, hogy ez a faszfej megérintette azt, amihez semmi köze.

Nem. Biztos, hogy a…

Landon megemeli a poharát.

– Az Elitekre!

– Az Elitekre! – visszhangozza a vendégsereg.

Ez az a pillanat, amikor kitárul a poklok kapuja fölötte. Disznóvér ömlik Landonra és a pezsgőspoharára, amitől máris egy merő ocsmány, ragacsos hústoronyként áll az őt imádók előtt.

A tömeg egy emberként hördül fel. Én elnevetem magam a maszk mögött.

Nesze, te fasz! Ebből egy életre megtanulhatod, hogy soha többé ne merj packázni se velem, se a családommal!

Vendégek és biztonsági őrök sietnek a színpadra, Maya pedig megrángatja a kezemet.

– Mennünk kell.

Vetek még egy utolsó pillantást hátra, csak hogy lássam, mekkora bohócot csinált magából ez a seggfej, de Landon már levette a maszkját, és egyenesen az én szemembe néz.

Széles vigyor ül ki az arcára, ami csak még ijesztőbb most, hogy az egész teste vérben úszik.

Két ujjával félreérthetetlenül üzen: figyellek!

Én pedig sarkon fordulok, és úgy futok, mintha az életem múlna rajta.

3

Mia

– Nem válaszoltál! – zúg a szobában Nikolai hangja, miközben a lábával noszogat.

Elveszítem az egyensúlyomat, de sikerül visszaegyenesednem, és még mindig nem nyitom ki a szemem.

Minden értelmes ember hagyná, hogy békében meditáljak, de a bátyám születése óta viaskodik a józan ésszel.

Újra meglök, ezúttal már a fenekemre esem. Lassan kinyitom a szemem, és letaglóz, hogy máris az arcomban van.

Szó szerint.

Olyan mélyre hajolt, hogy finoman szólva is furcsa pozíciót vett fel.

A bátyám csak egy évvel idősebb Mayánál és nálam, mégis teljesen máshogy néz ki. Mi ketten az anyánkra és annak ikertestvérére hasonlítunk, Nikolai viszont apánkra. Egyforma, a kaméleonokra jellemző türkizkék színű szemük, egyforma testfelépítésük és egyformán sötét hajuk van, bár a bátyám hosszúra növesztette.

Most laza copfban fogta össze a tarkójánál, ami csak még jobban kihangsúlyozza a barátságtalan, zord arcát. Szeretem a bátyámat, aki valójában elég helyes, de ahhoz, hogy ezt észrevegye az ember, muszáj átlátnia a szokásos őrült arckifejezésén.

Ráadásul az idő kilencven százalékában félmeztelen, ahogy most is. A csupasz felsőtestét hedonista, rémisztő tetoválások díszítik, amit eszében sincs takargatni a világ elől.

Ha pedig még hozzávesszük azt is, hogy Nikolai kissé őrült, nem kérdés, hogy egy kirobbanni készülő viharfelhő az, ami körüllengi.

Az sem segít, hogy a szüleim kicsi kora óta arra nevelték, hogy ő veszi majd át a helyüket a New York-i Testvériség élén.

Nikolai néha olyan, mint egy brutális állat, aki feljogosítva érzi magát arra, hogy bárkit megverjen, megcsonkítson vagy megöljön. Máskor viszont ő csak a bátyám, aki mindig elvitt minket Mayával fagyizni, és megvédett a gyilkos kóbor kutyáktól.

– Még mindig várom a válaszodat!

Nem tudok nem a nyakán éktelenkedő kötésre sandítani.

Emiatt zúdítottam disznóvért a seggfej Landonra pár nappal ezelőtt, és gondolkodás nélkül megtenném ma is.

– Még mindig várok! – ismétli a szokásos morgó stílusában, csak most egy csipetnyi ingerlékenység is érződik a hangjában.

Esküszöm, pont annyi türelme van, mint egy nyeretlen kétévesnek!

– Mire? – jelelem ártatlan fejjel. – Egyébként modortalan vagy. Nem megmondtam, hogy ne zavarj, ha meditálok?

– Bla-bla-kibaszott-bla! Nem fogsz lerázni! – jön még közelebb, most már a leheletét lélegzem. – Hová vitted a múltkor a testvéredet, és miért nevettetek, mint valami ördögi boszorkák, amikor hazaértetek? Felismerem az adrenalinlöketet, ha látom, és ti ketten biztos, hogy nem csak egy ártatlan viccen kuncogtatok, szóval ki vele!

A hajamba tűzött tucatnyi kék szalaggal babrálok, mintha csak megigazítanám őket.

– Miből gondolod, hogy elvittem Mayát valahová? Talán pont fordítva történt.

– Maya gonosz, de mindig te vagy az ész a katasztrofális terveitek mögött. Nem érek rá egész nap, Mia! Mi a faszt műveltetek, és meg kell-e nyúznom valakit?

Büszkén mutatok saját magamra.

– A te kishúgod mindent elintézett. Megnyugodhatsz, Niko.

Úgy mered rám, mint valami őrült, szinte már ijesztő, ahogy összeszűkül a szeme. Nikót nem lehet egykönnyen eltántorítani, ha kíváncsi, pláne akkor, ha Maya vagy én is a terítéken vagyunk.

Ráadásul hiába lakunk közel a villához, hol a Hitetlenekkel tanyázik, mégsem tud figyelni ránk a nap huszonnégy órájában.

Igen, vannak testőreink, de Mayával leszögeztük, hogy sosem léphetik át a küszöböt, és nem is loholhatnak a nyakunkban, ha kimozdulunk.

Nyilvánvaló, hogy Nikolai nem hitte el a mesét arról, hogy a barátainkkal töltöttük azt a bizonyos estét. Részben azért, mert nincsenek barátaink. Az emberek vagy félnek tőlünk, vagy túlságosan bizalmatlanok, ezért Maya lett a legjobb barátnőm.

Neki hatalmas követőtábora van a közösségi médiában, és a hozzá hasonlókkal szokott lógni, de még őket sem nevezi a barátainak. Régebben nagyon kötődött a dadánkhoz, sokszor beszélt róla úgy, mint a barátjáról, de amikor a dadánk elment, hogy a családjával legyen, a kapcsolatnak vége szakadt.

Részben pedig azért, mert bár Maya és én is remekelünk, ha hirtelen elő kell állnunk egy képzeletbeli történettel, és könnyedén meg tudjuk támogatni egymás hazugságát, Nikolai születésünk óta ismer minket. Néha úgy tesz, mintha nem tudna megkülönböztetni minket, amikor egyforma ruhát veszünk, de az az igazság, hogy tökéletesen átlát rajtunk.

Így kiszagolja azt is, ha füllentünk.

– Mi történt azon az estén, hm? – kérdezi rendíthetetlenül. – És ne mondd, hogy „semmi”, mert úgysem hiszem el!

– De tényleg semmiség – sóhajtok lemondóan, cukormázas mosoly kíséretében.

Hamar megtanultam, hogy bűbájos arcom van. Maya mindent megtesz, hogy szexivé varázsolja a sajátját, de én úgy döntöttem, hogy az előnyömre használom.

Bőven elég, ha naiv kislánynak tettetem magam, amíg megtalálom a módját, hogy arcon vágjam az ellenfelem. Ahogy azt Landon Kinggel is tettem.

Ahogy eszembe jut az a rémisztő mosolya, kiráz a hideg. Az az igazság, hogy a véres vigyora és a Figyellek! jelzése még a rémálmaimban is visszaköszönt.

Nem tudhatja, hogy én voltam. A maszkot nem vettem le, és technikailag meg sem hívtak arra a partira.

Akitől szereztem a meghívókat, és aki beengedett az Elitek villájába, sosem árulna el. Sőt, Brandon, aki Landon ikertestvére és egyben az én szövetségesem, még egy képet is küldött nekem a vérben úszó testvéréről a következő szöveggel:

Brandon: Ez a te műved?

Mia: Ha igent mondok, megutálsz?

Brandon: Nem. Igazából most még jobban kedvellek. Le vagyok nyűgözve!

Mia: Nem haragszol, amiért erre használtam a meghívókat?

Brandon: Nem igazán. Sejtettem, hogy valami rosszban sántikálsz, amikor kértél kettőt tőlem.

Mia: És mi van, ha bajba kerülsz miattam?

Brandon: Tudom kezelni a testvéremet, ne aggódj.

Szóval több fronton is győzelmet arattam. Megtarthattam a még új, és így törékeny barátságomat Brannel, és bosszút állhattam azért, amit a vadállat testvére tett velem.

De pár napig még így is ösztönösen figyeltem a környezetemet, hátha Landon ott ólálkodik valahol, és hátulról rám veti magát.

Vagy ami még rosszabb, behúz egy sötét sikátorba, ahol védtelen leszek.

– Oké – magasodik fölém Nikolai.

– Oké? – ismétlem jelelve, mert nem biztos, hogy jól hallottam.

– Igen, oké. Mayával azt csináltok, amit akartok – billenti félre a fejét. – Cserébe két plusz testőrt kaptok, és a csapat minden tagja követni fog benneteket.

Felugrom, és szélsebesen jelelek neki.

– Azt nem teheted!

– Majd meglátod, amikor reggel felkelsz.

A francba!

Ha a bátyám azt mondja, akkor úgy is lesz.

– Várj! – jelelem megadóan sóhajtva. – Jól van. Hazudtunk. Az az igazság, hogy egy új barátommal találkoztam, és azért nem mondtuk el neked, mert azt hiszem, nem örülnél neki.

– Nevet. Címet. Iskolát.

– Brandon King. Az Elitek birtokán lakik, és a Royal Elitbe jár.

A bátyám megtorpan, a szemöldöke majdnem kiugrik a homlokáról.

– Mégis mióta barátkozol te valakivel a Royal Elitből?

– Csak úgy megtörtént. Akkoriban, amikor a testvére, Landon basztatta Killt. Brandon kért bocsánatot a nevében. Utána játszottunk egyet, és összebarátkoztunk.

– Killian sosem említette.

– Nem tudom, miért.

Bár szerintem azért, mert Brandon megkérte, hogy ne tegye. Killian pedig éppen Brandon kegyeibe akart férkőzni, hogy randizhasson a húgával, így hát hallgatott.

– Szóval azt akarod mondani, hogy te és Lótuszvirág…

Nikolai megköszörüli a torkát.

– Hogy te és Brandon barátok vagytok.

– Igen. Játszani szoktunk, meg ilyenek. És jól elnáspángoljuk egymást. Egyszer megnézhetnéd a saját szemeddel!

– Talán – motyogja alig hallhatóan.

– Ez azt jelenti, hogy részedről rendben?

Niko zavarodottsága hirtelen elillan, szeme összeszűkül.

– Egyáltalán nem! Nem gabalyodhatsz össze senkivel az Elitek közül!

– De ő tényleg más, Niko! Olyan kedves! Egy igazi úriember!

– Igazán?

– Igazán! És egyáltalán nem olyan, mint az az idióta testvére, Landon.

– Szóval te és Maya Brandonnal voltatok aznap este?

Bólintok.

– Hol? A villában?

– Nem. Valami bulit tartottak ott, ezért egy gamer kávézóban találkoztunk, és ott játszottunk egy ideig.

– Maya egy gamer kávézóban? Egy kockafészekben, ahogy ő nevezi?

Fenébe! Erre nem gondoltam. Maya még a legolcsóbb cipőjében se lépne be egy ilyen helyre.

– Annyit meséltem neki Branről, hogy találkozni akart vele.

– Annyit meséltél Branről… – visszhangozza titokzatos hangon Nikolai.

– Igen. Maya odavan érte.

Most már tényleg be kell mutatnom Mayát Brannek. Hajaj! Azt hiszem, nem ez lesz a legjobb párosítás!

Niko felkapja a telefonomat a földről, és a kezembe nyomja.

– Hívd fel.

Összerezzenek.

– Hogy mi?

– Azt mondtad, barátok vagytok, és sok időt töltötök együtt. Ez azt jelenti, hogy megvan a száma is, vagy nem?

Bólintok.

– Akkor hívd fel. Meg kell erősítenie a sztoridat.

Feloldom a képernyőt, ujjaim szélsebesen pötyögnek a virtuális billentyűzeten.

– Ez nevetséges. Hát egy szemernyit sem bízol bennem? Mintha nem hinnéd el, amit mondtam.

– Nem is – vágja rá ridegen. – Hívd fel!

– Nem szoktunk telefonálni.

– Ha már olyan kedves és egy igazi úriember, nem hiszem, hogy megharagudna emiatt.

Természetesen nem tudom nem észrevenni, ahogy megnyomja a két jelzőt.

Ó, anyám!

Próbálom húzni az időt, amennyire csak lehet, miközben Bran nevéhez görgetek a kontaktok között, közben pedig abban bízom, hogy Maya mihamarabb ránk nyitja az ajtót.

Általában képtelen békén hagyni, de pont most nem zaklat. Valószínűleg Niko faggatózása elől bújt el valahová.
A kis áruló!

A művelet tovább tart, mint kellene, ezért Nikolai kikapja a kezemből a készüléket, és beírja a keresőbe Bran nevét. Egyetlen kontakt villan fel találat gyanánt, így hát megnyomja a hívás gombot, és kihangosítóra állítja a telefont.

Ahogy a csengetés hangja betölti a szobát, a szívem majd kiugrik a helyéről.

Ne vedd fel.

Ne vedd fel!

Kérlek!

Kérlek…

– Igen? – recseg Bran hangja, mintha épp most ébredt volna a délutáni szunyókálásból. – Mia? Jól vagy?

Kifújom a levegőt, és a ferde szemmel engem vizslató bátyámra sandítok.

Hátborzongató…

– Mia? – szólongat Bran egy fokkal higgadtabban. – Valami baj van? Ha segítségre van szükséged, csapj valami zajt…

– A bátyja vagyok, Nikolai.

Bran néhány másodpercre elnémul, én pedig majdnem összepisilem magam. Túl gyorsan suhanunk a szakadék felé.

– Értem – köszörüli meg a torkát Bran, hangja most már közömbös, sőt, talán rideg. – Miben segíthetek?

– A kishúgom azt mondja, három nappal ezelőtt veled töltötte az estét.

– Hogy velem töltötte az estét?

– Hát nem így történt?

Baszki, Niko! Ez úgy hangzik, mintha lefeküdtem volna Brannel, vagy ilyesmi.

– Találkoztunk, de abban az értelemben nem töltötte velem az estét.

Ez az, Bran. Köszönöm!

– És mit csináltatok?

– Erre a kérdésre a húgod is tud válaszolni.

– Megtette, de a válaszodtól függ, hogy bezárom-e, vagy sem.

Újra néma csend.

Szegény Bran! Akarata ellenére egy igazságtalan helyzet közepébe került.

– Játszottunk egy kicsit – válaszolja végül lazán.

– Hol?

– Egy gamer kávézóban.

– Melyikben?

– Csak egy van a szigeten. A Játékbarlang.

– És kivel?

– Csak mi ketten.

Majdnem elájulok. Bran eddig mindent úgy csinált, mintha konkrét instrukciókat adtam volna neki, de az utolsó részleten elbukott.

– Csak ti ketten – ismétli Nikolai vigyorogva.

– Igen. Csak mi ketten játszottunk. Maya is ott volt, de főként a telefonjával volt elfoglalva.

Ez az én emberem!

Most már biztos, hogy megveszem Brannek a legújabb League of Legends merchöt!

– Ha nincs más… – azzal Bran megszakítja a hívást.

Győzelemittas mosolyt villantok a bátyámra, majd jelelni kezdek.

– Nem helyes, hogy nem bízol a saját testvéredben. Kezdenünk kell valamit ezzel a rossz szokásoddal, Niko.

– Tartsd távol magad ezektől a faszfejektől! – nyomja a mellkasomnak a telefont. – Brandontól is!

Majd magamra hagy. Jesszus… Totál begőzölt.

Persze ez attól még egy igazi győzelem.

Ezt személyesen kell megköszönnöm Brannek, és utána imádkozhatok, hogy soha többé ne lássam azt az elvadult testvérét.

4

Mia

Mivel ebben a lakásban képtelenség meditálni, ki kellett találnom valami mást, ami ellazít.

A belvárosi sakk-klub.

Van egy az egyetemen is, de sajnos már nem találok ott megfelelő partnert. Ráadásul lehet, hogy sípcsonton rúgtam a klub elnökét, amiért figyeleméhes cafkának nevezte Mayát.

Mégis mi van akkor, ha a testvérem imád öltözködni, és szívesen mutogatja magát? Ehhez neki kurvára semmi köze.

Mint mostanra már kiderülhetett, nem kezelem valami jól, ha valaki bántja, vagy becsmérli a családomat. Az az elnök lófaszt se tud az életünkről, sem arról, miféle nyomással és veszélyekkel kell szembenéznünk, amióta csak megszülettünk.

Maya egy független lány, aki odavan a divatért, és szereti kihangsúlyozni a szépségét, de az biztos, hogy nem ácsingózott ennek a szánalomnak a figyelmére.

Az eset után természetesen a klub feketelistájára kerültem, még úgy is, hogy én voltam a legjobb játékosuk. De nem baj, mert pár héttel ezelőtt sikerült csatlakoznom a helyi sakk-klubhoz, miután megláttam egy szórólapjukat az egyetemen.

Van néhány elég jó, idősebb játékos, de a legtöbbjük csak pletykálni jár oda, mintha ez egy hímzőegylet lenne.

Akárhogy is, a sakk és a meditáció mindig segít abban, hogy elcsendesítsem a belső démonokat, így hát ez az utolsó menedékem.

A növények gondozását is nagyon szeretem, de a lakásba eddig még nem hoztam egyet sem, mert nem akarom elárulni az otthoni, csodaszép virágaimat.

A lényeg az, hogy nem rúgathatom ki magam innen is, különben nagy bajban leszek. A családomban csak Gareth tud sakkozni, de őt mostanában nagyon lefoglalja a tanulás.

Ahogy az utcán battyogok, ügyet sem vetek a felém villanó tekintetekre. Ma visszatértem a szokásos külsőmhöz: bő, fekete ruha, tüllszoknya, robusztus, láncokkal díszített csizma, és hozzáillő szalagok a hajamban. Ja, és egy kék, foncsorozott napszemüveg!

Most mi van? Ettől úgy érzem magam, mint egy igazi gonosztevő.

Sokan gótnak titulálják a stílusomat, pedig nem az. Sőt, nem is sátánimádó – már rég otthagytam azt a szerencsétlen bandát. És fekete sminket sem használok, csak egy kis rózsaszín szájfényt és némi szempillafestéket. Ha pedig gyilkos hangulatba kerülök, mint azon az estén az Elitek villájában, kiegészítem egy kevés fekete tussal.

Szeretem, ha egyszerre vagyok édes és végzetes. Ebben rejlik az erőm.

Amint belépek a terembe, leveszem a napszemüveget, és integetek a klub elnökének. A többiek felnéznek, de amint meglátnak, vagy folytatják a sustorgást, vagy visszatérnek a játszmáikhoz.

Nocsak, nocsak.

Valahogy rájöttek, ki is vagyok, és nem mernek a közelembe se jönni. Még megszólítani se szoktak.

Kivéve magát az elnököt. Általában vele szoktam játszani is. Ahogy intek neki, lassan feláll a székéről, és megindul felém.

Mr. Whitby egy kedves öregember ősz hajjal, táskás, ráncos szemmel, és a korához képest kifogástalan tartással.

– Hogy van ma, Ms. Sokolov?

Válaszul a „minden oké” jelet mutatom neki, amit mostanra már megtanult. Ha mást akarok mondani, azt a Jegyzetek-alkalmazásba pötyögöm neki.

Amit most meg is mutatok. Mondtam már, hogy szólítson Miának. Csak Miának.

Mr. Whitby úgy biccent, mint a legtökéletesebb angol úriember – persze csak az apám után, aki ugyan brit akcentussal beszél, de a felmenői elég bonyolult históriát hagytak rá.

A legnagyobb különbség közte és az apám között persze az, hogy Mr. Whitby nem a gyilkolásból él.

– Sajnálom, de ma nem tudok játszani. Sürgősen el kell intéznem valamit – mosolyog rám halványan az öregember.

Ó…

– Biztos vagyok benne, hogy a többiek alig várják, hogy egy ilyen okos, fiatal hölggyel játszhassanak.

Nem, nem várják.

Mr. Whitby a többiek felé fordul.

– Valaki?

Elcsüggedek. Úgy tűnik, ma nem jöhet szóba se a sakk, se a meditáció, viszont muszáj valahogy levezetnem ezt a belső feszültséget, különben felemészt.

Ma reggel azon kaptam magam, hogy a tükör előtt állva nyitogatom a számat, de nem az volt a legaggasztóbb, hogy úgy néztem ki, mint valami nevetséges aranyhal, hanem az, hogy évek óta nem csináltam már.

Miután nyolcévesen abbahagytam a beszédet, néhány évvel később megpróbáltam megszólalni a tükör előtt. A számat nyitogatva próbáltam szavakat formálni a zajokból, amiket néha kiadok magamból, de csak arra volt jó, hogy elsírjam magam, és pánikrohamot kapjak.

Ezért nem is próbáltam többé.

Mostanában viszont elég nagy a nyomás rajtam. Ha nem így lenne, nem történt volna ez. Persze lehet, hogy a rémálmoknak is köze van hozzá…

– Én játszom vele.

Hirtelen kihúzom magam, az ismerős, jeges érzés máris ott remeg a gyomromban.

Ez lehetetlen.

Biztos, csak képzelődöm.

De mégsem fordulok a hang irányába.

Ha úgy teszek, mintha nem hallottam volna, akkor nem is történt meg. Ki tudja? Talán a fülem is a nyelvem sorsára jut, és képtelen teljesíteni a feladatát.

Egy árny lép elém, most már felemelem a fejem. A jól hallható hördülésem majdnem megfojt, miközben a tekintetem nem mással találkozik, mint Landon kibaszott Kinggel.

Életemben másodszor jövök zavarba. Nem is. Inkább letaglóz a döbbenet. Ebben a pasiban minden nyugtalanító, és ezt még a sármja sem képes elfedni.

Milyen igazságtalan, hogy mindig úgy fest, mintha a kifutóról vagy egy hirdetésből lépett volna elő! Hófehér ingét az elegáns, fekete nadrágjába tűrte, ami kiemeli a formás derekát. Van valami könnyed elegancia a lényében, amit a cinikus mosolya és markáns kisugárzása csak még jobban kihangsúlyoz.

A néhány nappal ezelőtti találkánkhoz képest most apró borosta fedi az állát, és ez egy leheletnyi kegyetlenséget kölcsönöz neki.

Ez a rohadék tisztában van azzal, hogyan használja a természet adta fegyvereit: a szépségét, a stílusát és az őrjítő sármját.

Félrebillenti a fejét, és a parti estéjén felvillantott provokatív, egyben bűnösen veszélyes vigyora is megjelenik a szája szélén.

– Landon – fogja meg a vállát Mr. Whitby barátságosan. – Régóta nem láttam.

Régóta nem láttam? Régóta kurvára nem láttam?

Ugye nem klubtag ez a rohadék?

– Frank – üdvözli Landon a klub elnökét, mint valami közeli ismerősét, mosolya hirtelen sokkal barátságosabb. – Hiányzott ez a hely, és az emberek is, ezért úgy gondoltam, benézek.

A teremben mindenki, szó szerint mindenki vagy elmosolyodik, vagy feláll, hogy közelebb kerülhessen ehhez a baromhoz.

A nők lényegében közelharcot vívnak a figyelméért, miközben Landon úgy viselkedik, mint valami celeb, bár az ismert emberekkel ellentétben ő mindenkinek tudja a nevét. Elismerő szavakat mond az egyik hölgy új frizurájáról, egy másiknak a csodás szemüvegét dicséri, egy harmadiknak a kardigánjáért lelkesedik. A férfiakat haveri stílusban köszönti, válaszul lelkes bólogatásokat kap.

Ez valami vicc?

Tátott szájjal nézem a színjátékot. Bizonyára erre gondolt Bran, amikor arról beszélt, hogy még nem láttam Lant akcióban. Azt mondta, hogy a testvére a hangulatától és a céljaitól függően a világ legbájosabb vagy legveszélyesebb embere.

Most már én is tudom, hogy létezik Landon másik oldala. Eddig csak hallomásból ismertem, de sosem volt szerencsém a saját szememmel látni.

Könnyedén elrabolja az emberek figyelmét. Nyilvánvaló, hogy mindez a természetéből fakad, így valószínűleg képtelenség legyőzni, vagy megizzasztani a saját játékában.

Az egészben az a legrosszabb, hogy a közönsége olyan öngyilkos hajlammal kering körülötte, mint a lángok felé repdeső molylepkék. Alig telik el pár másodperc, és már csak én állok a körön kívül, mint valami számkivetett.

Mr. Whitby megköszörüli a torkát, ezzel sikerül megtörnie a varázst.

Hirtelen visszakerülök a nem annyira szőke herceg látóterébe, oda, ahová semmiképpen sem vágyom azok után, hogy én magam tettem tönkre a legutóbbi partiját.

– Jól van, mindenki! – szólal meg a klubelnök. – Landon játszani jött, szóval mi lenne, ha hagynánk neki?

A nap hőse, ahogy valószínűleg magát látja, felém fordítja a figyelmét. Arcán még mindig ott virít az a szédítő vigyor, amit egy sorozatgyilkos is megirigyelne.

– Landon, ő itt Mia – mutat felém Mr. Whitby. – Nem beszél, de tökéletesen hallja, amit mondanak neki. Ha kommunikálni akar, lejegyzi a telefonjába a mondandóját. Ó, és utánad ő a legjobb sakkjátékos, akivel valaha megmérkőztem.

Tényleg azt mondta, hogy utánad?

Mr. Whitby, éppen egy angol úriember szobrát készültem megmintázni magáról, erre képes lecserélni egy ilyen rohadékra?

– Utánam? – ismétli Landon, és esküszöm, megcsillant a szemében valami, amitől a tekintete még fénylőbb, még szadistább lett.

– Igen. Lehengerlően intelligens fiatal hölgy, és kegyetlen ellenfél. Bárcsak maradhatnék, hogy lássam a játszmájukat!

– Most már kíváncsi vagyok – mosolyodik el újra a rohadék, aki a külsejét leszámítva egy szemernyit sem hasonlít Branre.

Hogy képes egy egyszerű mosolyba ennyi sármot és sátáni mágiát vegyíteni?

Vonakodva ülök le a sarokban álló, elhagyatott asztalhoz. Legszívesebben menekülőre fognám, és még a gonosz imádatát is megfontolnám, csak hogy megátkozhassam az előttem álló pasit, de azzal csak gyanúba keverném magam.

Ráadásul kizárt, hogy Landon tudja, ki alázta meg a felfuvalkodott rajongótábora előtt.

A mozdulataim mégis feszesek, ahogy leülök a vele szemközti székre. Ennyit a pihenésről, és az agyam elcsendesítéséről…

Kijelenthetjük, hogy ez az egész félresiklott.

A lehető legnagyobb műgonddal helyezem fel a bábukat
a táblára, csak hogy lefoglaljam magam.

– Hát újra találkozunk.

Lassan emelem fel a fejem, de így is csak a gúnyos pillantása, és a szája szélén bujkáló, igéző vigyora fogad.

Igyekszem hasonló arckifejezéssel pötyögni a telefonomba. Hogy is hívnak?

Amint meglátja a szavakat, nevetésben tör ki.

– Érdekes egy kisegér vagy te.

Újra a billentyűzethez fordulok, majd felmutatom a készüléket. Mia a nevem.

– A kisegér sokkal jobban illik hozzád, hiszen szeretsz észrevétlenül settenkedni, és morzsákat is hagysz magad után, nem igaz?

Kapja be ez a rohadék!

Vajon kiraknak a klubból, ha tökön rúgom a most is minket bámuló rajongótábora előtt?

És vajon rám gyanakszik, ha ilyesmiket mond?

Ha így is van, nincs bizonyítéka, tehát nem vádolhat meg semmivel.

Elmozdítom az egyik parasztomat, és a szemébe nézek.

Állja a tekintetemet, közben keresztbe tolja a sajátját.

– Meg kell mondanom, átlagon felüli képességeid vannak.

Megemelem a szemöldököm.

– Tapsot érdemelne az a hidegvér, amivel előadod, hogy nem ismersz engem.

Újra a telefonomhoz fordulok. Nem tudom, miről beszélsz. Találkoztunk már? Mikor? Talán az álmaidban.

– Az álmaimban?

Nahát! Tényleg álmodtál rólam? Tudom, hogy szép vagyok, de jobb, ha befejezed a nyálcsorgatást.

Landon szája megrándul.

– Valaki egyértelműen nyáladzik, de az nem én vagyok. És nem, nem az álmaimban találkoztunk. Törődnöm kellene veled ahhoz, hogy hozzáférhess a tudatalattimhoz, márpedig az ilyesmi egyáltalán nem jellemző rám. Viszont valóban találkoztunk már. Amikor tönkretettem az unokatestvéred kocsiját.

Nem rémlik.

– Az sem, hogy senkiházinak tituláltál, majd amikor némának neveztelek, megpróbáltad megtanítani, hogyan kell káromkodni jelnyelven?

A felidézett emléktől máris fortyog a vérem, legszívesebben bemutatnék neki már ezért is, de inkább lépek egyet a másik parasztommal, és pötyögök a mobilomba. Nem. Nap mint nap találkozom senkiházikkal, képtelenség mindegyiket fejben tartani. Jó neked, hogy a memóriád még az ilyen jelentéktelen találkozásokat is képes elraktározni.

Ennyi. Kiütéses győzelem! Hogyan lehet a leghatásosabban semlegesíteni az olyan önző, istenkomplexusos barmokat, mint Landon? Éreztetni kell velük, hogy mellékesek.

– Hm… – siklik a telefonomról az arcomra a tekintete. – Pedig már az járt a fejemben, hogy bocsánatot kérek, amiért lenémáztalak, de úgy tűnik, szükségtelen.

Egy pillanatra összeráncolom a homlokom, de gyorsan kapcsolok. Ez a pöcs majdnem csőbe húzott.

Mégis mire játszik? Bocsánatkérésre? Az olyan emberek, mint ő, nem bajlódnak ilyesmivel.

Vagy ha igen, akkor sem gondolják komolyan.

– Mivel emlékezetkiesésben szenvedsz… – kanyarítja az ujját a futó nyaka köré, majd nyílegyenesen a szemembe néz. – Nem hiszem, hogy mostanában megfordultál a házamban, vagy igen?

Azt sem tudom, hol laksz.

– Ez érdekes – hajol előrébb. – Mert láttam egy felvételt, amin a testvérem éppen bekísér.

Francba…

Negédes mosoly kíséretében emelem fel a telefonomat.

Nahát! Nem tudtam, hogy az a te házad.

– Ahogy azt sem feltételezted, hogy az ikertestvérem, aki a kiköpött másom, talán az ikertestvérem lehet?

Eszembe jutott most, hogy találkoztunk, de nem lett volna illendő egyből a családoddal előhozakodni. Vagy te másként gondolod?

Újra elmosolyodom, és leütöm a huszárját.

Azt hiszem, a mai naptól nem én leszek valaki után, hanem épp fordítva.

– Pont emiatt nem szívesen mutatom meg az ikertestvéredről készült felvételt, amin hülyét csinál magából az egyik biztonsági emberemmel azon a bizonyos estén.

Ledermedek, az arcom szinte lángol.

– Úgy bizony, kisegér. Tudom, hogy behatoltatok a felségterületemre, és hogy ti fürdettetek meg disznóvérben. Most, hogy végre túl vagyunk az ostoba udvariaskodáson, beszélhetnénk esetleg erről is?

5

Landon

Sosem jöttem ki jól másokkal.

Igaz, sokszor használom a vonzerőmet, de csak azért, hogy előnyre tegyek szert, kapcsolatokat építsek, vagy megfektethessek valakit.

Semmiképpen nem azért, hogy rajongókat vagy álmodozó kislányokat szedjek össze.

Sőt, kizárólag azért játszadozom másokkal, hogy a terveimnek megfelelő helyre kerüljenek a sakktáblán.

A nyers erő azoknak a barbároknak való, akiknek nincs annyi eszük, hogy a fejüket használják. Tény, hogy időnként én is élvezem az erőszakot, de nem ez a szokásos módszerem.

Egy bizonyos kisegeret a sarokba szorítani viszont annál inkább.

A szemtelen, lényegtelen kis bajkeverő, akinek sikerült a saját házamban vérben áztatnia, úgy ül itt, velem szemben, mint egy tökéletes görög szoborreplika.

Ha jobban belegondolok, inkább római az a szobor, mert azok sokkal díszesebbek és részletgazdagabbak.

A szeme viszont teljesen más történetről árulkodik, mint a felvett testtartása. A visszafogott kékség fényévekre van az enyémtől, a színvilága szikrázó. Vad, mint egy óceán mélyén rejtőző vulkán.

Lehet, hogy éveken át szunnyad, de ha végül kitör, gyilkos hullámokat vet maga körül.

Vagy inkább a vadvirágok kékjét idézi. A természet kíméletlenségével szemben is ellenálló, büszke, szép, de mégis múlandó.

A ruhája alatt gömbölyödő melleit finoman tárja elém, a hajába tűzött megszámlálhatatlan szalag és a nevetséges, fejére tolt napszemüveg érdekes kiegészítője a sátán legnagyobb rajongójához illő öltözéknek.

Egy gót Barbie kérkedő smink nélkül.

A bástya félúton megáll a levegőben, mintha a világ forgása is megtorpant volna.

Pedig nem. Ezért tanúja lehetek annak az izgalmas változásnak, ahogy az öntelt arckifejezés helyébe őszinte halálfélelem költözik.

Ráérősen merülök el a jelenetben, és nyugtázom, hogy ez a pár napnyi várakozás megérte. Elindulhattam volna egy egészen más irányba is, ami csak erőszakot és világra szóló rombolást szült volna. Persze néhány másodpercig élvezetes lett volna az a fajta izgalom is, de hamar elillant volna, és biztos, hogy semmiben sem hasonlított volna arra a festői képre, ami most bontakozott ki előttem.

A duzzadt, rózsaszín ajkak enyhén szétnyílnak, kivillan a tökéletesen fehér fogsor. Pirospozsgás arc és nyak, döbbent szempár. Vajon még mindig lát engem?

Az eredmény egyértelmű: sakk-matt nekem.

– Hahó! – integetek lazán az arca előtt. – Ott vagy még, kisegér?

Pislog egyet…

Még egyet…

Tisztán látom a pillanatot, amikor támadásba lendül. Mint amikor vette a bátorságot, hogy megtámadjon a saját házamban. A különbség csupán annyi, hogy most kevésbé óvatos, és mintha nem venné számításba a szánalmas csábítási kísérletet mint opciót.

Ökölbe szorul a keze, de mielőtt megüthetne, elkapom, és könnyedén oldalra fordítom a karját.

– Ez nem valami bölcs ötlet, nem igaz? Mindketten tudjuk, hogy én vagyok az erősebb, és ha ahhoz van kedvem, eltaposlak, mint valami jelentéktelen rovart, szóval ne is próbálkozz.

Mia arcát eltorzítja a fájdalom vagy a harag – hogy melyik, azt nem tudom biztosan. Remélhetőleg mindkettő.

Ahogy azt helyesen rebesgetik, én valóban csak egy csinos, szadista lázadó vagyok.

– És most beszéljünk a feltételeimről, rendben? – engedem el a kezét, és csak ezután tűnik fel, mennyire apró a kézfeje.

Sőt, az egész lányból törékenység sugárzik a pici orrával és vézna testrészeivel. Mia nem alacsony, de magasnak sem mondanám.

Tökéletesen mutatna egy koporsóban.

Te jó ég! Már megint ez van.

Halottnak láttam magam előtt.

Ha ott leszek a temetésén, én azt mondom, nyitott szemmel fektessék végső nyugalomra. Mit számít, ha másokat ez kiborít? A világ bekaphatja! Csak az számít, hogy én jól érezzem magam.

Egyébként nem téveszt meg a lágyság. Hiába a törékeny külső, ez a lány nem hétköznapi, és már bizonyította az eltökéltségét is.

Amint a kisegér kiszabadul, vadul jelelni kezd, arca kivörösödik, dühét hiába is próbálná elkendőzni. A zseniális neuronjaim egyik előnye, hogy könnyedén tanulok, és ezt már elég fiatalon kamatoztattam is. Öt nyelven beszélek folyékonyan, és még vagy tucatnyival elboldogulok. A jelnyelv viszont sosem került a látóterembe.

Nem értek egy szót sem abból, amit mutogat, mégis mosolyogva bólogatok.

– Az arckifejezésedből ítélve nem örülsz ennek a fordulatnak. Majd tanúsítok némi együttérzést, ha eljön a nap, amikor ez akármilyen szinten is érdekel.

Leteszi mindkét kezét az asztalra, magára erőltet pár mély lélegzetvételt. Úgy tűnik, hiába. Hatástalanabb ez most, mint amikor egy gyerek próbálja összeszedni magát.

Egy színpadias felhördülés kíséretében a telefonja képernyőjét kezdi püfölni a szalagjaival és a napszemüvegével megegyező kékre festett körmeivel.

– Nem a mobilod hibája, hogy csúfosan elbuktál.

Végül az arcomba tolja a telefont. Ha bántani merészeled a testvéremet, elvágom a torkod, és a golyóidnál felakasztva fogsz aszalódni a napon!

Figyelmem elkalandozik a szövegről, amikor a mutatóujja végigsiklik a nyakára feszülő, áttetsző bőrén, ami csodásan mutatna, ha megjelölném. Aztán valamit összeprésel, ami nincs is ott – valószínűleg a tökeimet –, majd rám mutat.

Érzem, ahogy kiszélesedik a mosolyom, ahogy az ujjához érintem a sajátomat.

– Ez valami telepátiás szarság?

Azonnal elrántja a kezét, és megemeli a középső ujját egy émelyítően negédes mosoly kíséretében.

De ez a mosoly láthatóan hamis, sőt, erőltetett is.

Érdekes.

Úgy tűnik, Mia Sokolov élvezettel baszakszik velem.

Mintha olyasvalakibe botlottam volna, akire egyáltalán nem hat az isteni személyiségem vagy a makulátlan vonzerőm.

Persze ha így lenne, nem öntött volna rám egy kádnyi disznóvért.

Kijátssza a futóját, én a vezéremmel blokkolom a támadást, aztán az asztalra könyökölve az öklömre hajtom a fejem.

– Kíváncsi vagyok.

Arra, hogy hogyan lehetnél jobb ember? Szívesen adok tippeket.

– Ne nevettess. Senki sem kíváncsi ilyen butaságokra, ráadásul messze nem te vagy az az ember, aki tippeket adhatna nekem – azzal előre tolom a vezéremet, amin Mia láthatóan meglepődik, mert összevonja a szemöldökét. – Engem az érdekel, miért csináltad.

Arcára rögtön kiül a kérdés: te most viccelsz? De szinte rögtön ingerülten rázza a fejét, mint valami leereszkedő tanár, akinek már nagyon elege van a rosszalkodó kölykökből.

A viselkedése kísértetiesen hasonlít ahhoz, ahogy a húgom, Glyndon szokott beszélni velem, amikor kifejti, mennyire elege van a baromságaimból. Sajnos, mivel én huszonnégy leszek, és ő még csak tizenkilenc, a nagytestvéri előjogok engem illetnek. Ráadásul én vagyok a második King unoka, aki leigázhatja a világot. Ezek külön-külön is elképesztő hatalmat adnak nekem.

– Mi az? – lapogatom meg az ajkaimat. – Ha én követtem el valamit, jobban tennéd, ha pontosabban fogalmaznál. Nem tartom számon a mesterműveimet. Látod? Még ki is kellett törölnöm párat, hogy legyen helye az újabbaknak.

Mia az apró ruhájába nyúl, ami úgy fest, mintha egy gót babáról ráncigálta volna le, elővesz egy tollnak látszó tárgyat, és firkálni kezd a telefonja képernyőjén. Most hosszabb ideig, mint korábban.

A kézírása, ha nevezhetem így, zavaros és apróbetűs, mintha egy részeg hangya próbálna hazatalálni egy átdorbézolt éjszaka után.

Elfelejtetted, hogy bántottad az unokatestvéremet, Killt? Vagy azt, hogy elraboltad a bátyámat, ami végül sérüléseket okozott neki? Egyébként, hogy voltál rá képes? A testvérem sokkal nagyobb és erősebb nálad!

– Az erő nem számít, ha az áldozatot begyógyszerezték.
A vodkájába csempésztem, és ő nem volt elég szemfüles. Egy jó tanács: ne igyál meg semmit, amit egy idegen nyom a kezedbe. De a te bátyád kissé butuska, nem igaz?

Mia tekintete tábortüzet igéz. Széles mosollyal nyugtázom a változást.

Van valami izgalmas a gyilkos pillantásában. Valami, amit szeretnék kőbe vésni.

Talán szobrot csinálok belőle, és az örökkévalóságig nézem ezt az éles szempárt.

Hm.

Most először szeretnék csak azért szoborrá változtatni valakit, hogy nézhessem. Általában az szokott motiválni, hogy így vessek véget az életüknek.

– Csak hogy tisztázzuk, az unokatestvéred, Kill volt az, aki vette a bátorságot, és megkörnyékezte a húgomat. Ezt a bűnét még ma sem bocsátottam meg neki. Ami pedig a bátyádat illeti, ő egy igen kifinomult terv része volt, ami kissé félrement, de így is fantasztikus sikerrel zárult.

Mia jelelni kezd, de aztán ökölbe szorítja az egyik kezét, majd a másikkal firkálni kezd. Nem lehetett olyan fantasztikus, mint az, hogy orrba vágtalak, és vérfürdőt rendeztem neked, seggfej!

– Ebben tévedsz – azzal leütöm a futóját, és unottan felállítom a tábla mellé. – A támadásod ellenem irányult, pedig én sosem vettelek célba.

Újra írni kezd, majd az arcomba tolja a telefonját.

Ha a családom ellen fordulsz, akkor ellenem is.

– Nem értünk egyet. Sőt, ez a te kis inzultusod számomra inkább egy kihívás, és én mindig komolyan veszem, ha felhívnak keringőre. Ezért első lépésként leleplezem, hogy Maya – jobb kifejezés híján – mennyire könnyű eset.

Mia felpattan, mindkét keze ökölbe szorul, a nyaki ütőere feszesen lüktet.

– Ülj le, mielőtt úgy döntök, hogy miután nyilvánosan megaláztam, még meg is dugom, és kiteszem a netre a videót, hogy mindenki lássa!

Mia felemeli az öklét, mintha meg akarna ütni, de én állom a dühödt tekintetét.

– Ülj le a faszba, Mia!

Összeszorítja a száját, de lassan visszaereszkedik, pedig az az apró kis teste még bele is remeg, annyira nehezére esik, hogy uralkodjon magán.

Pötyög valamit a mobiljába.

Mit akarsz?

– Hogy tökéletesen őszinte legyek, még nem tudom. Annyi biztos, hogy vissza akarok vágni a beleegyezés nélküli vérfürdőért, és a pofonért, ami veszélybe sodorta az arisztokrata orromat.

Mia a szemét forgatja. Egy arrogáns pöcs vagy, nincs egyetlen tisztességes porcikád sem!

– Értékelem a szükségtelen véleménynyilvánítást, bár teljesen felesleges, hiszen magasról leszarom. Nem mellesleg… – azzal elkapom a kezét, amiben a telefon pihen, ujjaim a csuklójára kúsznak. – Talán itt lenne az ideje, hogy befejezd a sértegetést és azt, hogy sportot űzöl a provokálásomból, mert egyre inkább úgy festesz, mint egy hátráltató tényező, márpedig ezt senki sem akarhatja, ha szembe találja magát velem.

Lassan felsiklik az ujjam a csupasz karján, érzem, ahogy kirázza a hideg.

Nem szoktam nőket fogdosni, csak akkor, ha a vérgőzös világomba akarom csábítani őket, de ezzel a vadóccal egyáltalán nem ez a szándékom.

Mert az a sorsa, hogy összetörjem a lelkét. Ha végeztem vele, köddé válik az a fene nagy magabiztossága és eltökéltsége.

A mély, púderkék tekintet újra lángolni kezd. Ha benzinkanna lennék, most rögtön kigyulladnék.

Mia végig a szemembe néz, pedig az emberek egy vagy két másodpercig bírják csak, ha rájuk vetül a gonosz, rémisztő energiám.

Mert bár tökélyre fejlesztettem a sármőr szerepét, ez akkor is csak egy maszk, és ha elhajítom, felszínre tör a bennem lakozó pusztító lény, amitől mindenki, még a családom is igyekszik távol tartani magát.

De Mia kibaszott Sokolov-más.

Ő állja a tekintetemet, és a pillantása azt üzeni, hogy kapjam be, hogy merészelem őt fenyegetni?

Úgy tűnik, elfelejtettem, hogy egy maffiahercegnővel állok szemben. Biztosan az anyatejjel szívta magába a büszkeséget, az önteltséget és a hatalmat is.

Én pedig mindhármat darabokra zúzom.

A pillanat véget ér, amikor kikapja a kezét a karmaim közül, és pötyögni kezd. Lássuk, mit tudsz, seggfej!

A nadrágomban megmozdul valami, ezért elvigyorodom. Szélesen. Olyannyira, hogy Mia ajkai egyenes vonallá préselődnek.

Milyen istenien mutatna a szája a faszom körül, ahogy megremeg, miközben szájba baszom, mielőtt még elárasztanám az ondómmal.

Lám-lám! Hivatalosan is felizgatott ez a kis bajkeverő!

– Biztos vagy benne? A társadalom nagy része nem bírja gyomorral, amit én tudok. Ja, és… – tolom előre a bástyámat. – Sakk-matt.

Felállok, és mielőtt megnézhetné a táblát, amin már minden menekülőutat lezártam előtte, mögé kerülök.

A fagyos téli szellőbe keveredett enyhe magnóliaillata leng körülötte. Ujjaimat a platinaszőke, szalagokkal teletűzdelt hajába mélyesztem, és félresimítom, hogy lássam a fülét.

Aztán lehajolok, ajkaim kitapogatják az érzékeny területet, és úgy megharapom, hogy Mia megugrik fájdalmában.

A farkam még nagyobbra duzzad, kissé túlértékeli a kisegér reakcióját. Erkölcstelen vagyok, ez közismert, de azért nem ennyire, és nem is szokott felizgatni senki, aki közvetlen veszéllyel fenyeget.

Még egy új élmény. Érdekes…

– Jobb lesz, ha esténként bezárod az ablakodat. Az ember sosem tudhatja, mi mászik be rajta – súgom oda neki, miután szabadon engedem a fülkagylóját.

6

Mia

Egy héttel később az Elitek villájában, a játékszobában ülünk Brannel.

A helyszínnel minimum bonyolult a viszonyom. Imádom a kisugárzását, de nem rajongok azért, hogy ilyen hatalmas. Sejtelmes vörös fénysugár festi meg az arcunkat és a falat a felrögzített, óriási képernyők körül.

A székek kényelmesek és masszívak, de néha a kanapéra kucorodunk, hogy megüthessem Brant, amikor egymás ellen játszunk.

Bran elég versengő típus, de nem nyávog, ha éppen veszít.

Hogy én? Bennem egy cseppnyi férfias sportszerűség sincs.

Most mi van? Egyszerűen nem szeretek veszíteni.

Bran viszont egy született angyal, talán pont emiatt sem esik olyan jól, ha legyőzöm. Lehetetlen áthatolni a maga köré húzott falakon, vagy beszólni neki.

Persze pont emiatt könnyebb is, ha megver, mert sosem dörgöli az orrom alá a sikereit.

Általában ő az egyetlen, aki megfordul ebben a szobában, mert amennyire én tudom, rajta kívül senki sem szeret videójátékozni.

Annyiszor jártam már itt, hogy lassan kezdek tisztán látni: sok pasi él ebben a villában. Bran, a két unokatestvére, a barátja, és persze a legfontosabb személy, maga az ördög is.

Már attól felforr a vérem, ha a rohadékra vagy arra gondolok, ahogy odavetette azt a sakk-mattot, mielőtt faképnél hagyott a klubban.

Nem elég, hogy hozzám ért, de még meg is harapott, mint valami őrült kutya!

A fülkagylóm még mindig sajog ott, ahol a fogait belemélyesztette, mint valami kiéhezett vadállat.

Rohadtul fájt, hogy bassza meg!

De a fájdalom eltörpül ahhoz a színtiszta halálfélelemhez képest, ami az ereimben zubogott.

Még most is ösztönösen kihúzom magam, és libabőrös lesz mindenem, ha eszembe jut.

Nem szoktam megtörni a fenyegetésektől, de ez valami más volt, mert felfestette, hogy a testvéremet is felhasználja a bosszújához. Sőt, a testvérem lesz az eszköze ahhoz, hogy visszavágjon a forrófejűségemért!

Maya egyáltalán nem támogatta a vérfürdő-tervemet, de mivel ő a legfőbb szövetségesem, sosem hagyja, hogy egyedül csináljam végig a hasonló ügyeimet.

Sosem tudnám megbocsátani magamnak, ha veszélybe kerülne miattam. Az elmúlt héten próbáltam védelmezni, megkértem, hogy legyen nagyon óvatos, de Mayának szinte nullához közelít az önfenntartó ösztöne, és emiatt nem hagyatkozhatok a józan belátására sem.