Borítószöveg

Öten vannak. És az egyikük áruló.Hangzhou, Kína, 1941.

A második világháború legádázabb időszakában Japán uralja Kínát. Hangzhou szépséges városában a japánok irányította bábkormány föld alatti háborút vív a kínai ellenállással.

Egy sötét éjszakán három férfit és két nőt kísérnek a Nyugati-tó partján álló elszigetelt épületbe. Mindegyikük a bábkormány munkatársa, ám a titkosrendőrség biztos benne, hogy közülük egy az ellenállásnak kémkedik. Egyikük sem távozhat, amíg az árulót le nem leplezik.

Hogy ártatlanságát bizonyítsa, mindegyik őrizetbe vett személy saját történettel áll elő, az események újabb és újabb változatát beszéli el, és egyre több a kérdőjel azzal kapcsolatban, mi is történt valójában. Vajon honnan tudhatjuk, hol végződik az igazság, és hol kezdődik a hazugság? Megbízhat-e bajtárs a bajtársban, író az adatközlőben, olvasó az elbeszélőben?

A szél hangja egyfelől történelmi kémthriller, másfelől játékos metafikció, Kína egyik legkülönlegesebb kortárs alkotójának mesterműve.

MAI JIA 1964-ben született, és ma az egyik legnépszerűbb kortárs író Kínában. Éveket töltött el a kínai hírszerző szolgálatok kötelékében, 1986 óta jelennek meg irodalmi szövegei. Első komoly sikerét a Kódfejtő című regény hozta el, amelyet 33 nyelvre fordítottak le, és amely magyarul 2016-ban jelent meg a Libri Kiadónál. Mai Jia regényeiből több tízmillió darabot adtak el világszerte, a szerző a legtekintélyesebb kínai irodalmi elismerést, a Mao Dun-díjat is elnyerte. A 2007-ben megjelent A szél hangjából több mint egymillió példányt vásároltak Kínában.

Fordította Kiss Marcell

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

风 声 (The Message) by Mai Jia:

First Published in China in 2007 by Nanhai Publishing Company

Copyright © 2007 by Mai Jia

Published in agreement with Mai Jia in association with

The Grayhawk Agency Ltd., through Graal Sp. z.o.o.

All rights reserved

Hungarian translation © 2021 Kiss Marcell

Magyar kiadás © 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Luke Bird

Borítófotó © Jarosław Blaminsky / Arcangel

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Gazda Boglárka

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978-963-433-883-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. KELETI SZÉL

ELSŐ FEJEZET

1

Történetünk 1941-ben játszódik, mikor nyárba fordult a tavasz, a japán megszállás idején. A helyszín Kína, a Jang-cétől délre található híres város, Hangzhou, a Nyugati-tó partja.

Az előző évszázad harmincas-negyvenes éveiben Hangzhou városa még ötödakkora sem volt, mint manapság, de a város lelke, a Nyugati-tó nem volt kisebb, a tónál és a környékén található természeti szépségekből és nagy hírű műemlékekből sem volt kevesebb. Ott volt Su Dongpo töltése, Bai Juyi töltése, a Törött híd, a Halhatatlan néző híd, a Brokát öv híd, a Jáde öv híd, a Kötött hullámok hídja, a Három holdtükröző medence, a Csendes tavon őszi hold, a Ruan Gong-szigetecske, a Tószíve pavilon, a Xiling híd, utóbbi hídfőjénél Su Xiaoxiao sírja, a Qingpo kapu melletti Füzek között éneklő sárgarigók, a Qian királyok temploma, a Gushanon található Xiling Pecsét Társaság, Qiu Jin sírja, a Daruengedő pavilon, a Louwailou és a Tianwaitian éttermek, illetve a tó környéki hegyek között rejtőző Fehér felhő zárda, a Bazsarózsa pavilon, a Tiszta együttérzés templom, a Guanyin-barlang, a Baochu-pagoda, a Shuangling-pavilon, Yue Fei tábornok temploma, a Shuangling-barlang, a Xixia-barlang és a többi, vagyis minden, amiről beszélni szoktunk: a hegyek, a medencék, a töltések, a pagodák, a templomok, a hidak, a patakok és a folyócskák már mind megvoltak, és a japán ördögök sem pusztították el őket.

Pedig 1937 augusztusában a japánok nem kevés robbanószerkezetet dobtak le Hangzhou városára. Azt mondják, hogy a Qiantang folyóból manapság is folyamatosan kerülnek elő fel nem robbant bombák, még a gyártók jelzései is kiolvashatók rajtuk. Úgy potyogtak a bombák a levegőből, mint a holttestek, és bizony még azok is halálra rémítették az embereket, amelyek nem robbantak fel, de azért a többségük felrobbant. Remegett az ég, rázkódott a föld, szakadékok nyíltak, meg sem lehetett számolni a halott és sebesült embereket, állatokat. Hangzhou népe elmenekült. A Nyugati-tó és a környék természeti szépségei is elmenekültek volna, ha tehetik, de persze képtelenek voltak erre, így rábízták magukat a sorsra.

Ám a Nyugati-tó hihetetlen szerencsével vészelte át a történteket. Több száz repülőgép bombázta a várost tucatnyi alkalommal, eltörölve a föld színéről Hangzhou-t, és mintha az istenek avatkoztak volna közbe, csak a Nyugati-tó maradt meg, méghozzá döbbenetes módon igazi veszteségek nélkül. A tó környékének híres emlékei is részesültek ebben az áldásban, átvészelték a hatalmas csapást. Egyedül Yue Fei tábornok valamivel távolabb fekvő templomára nem tudott már ügyelni a gondviselés, ezért az épületegyüttes elszenvedett néhány bombát.

Ha valaki akkoriban kilépett Yue Fei tábornok templomából és a Baochu-pagoda felé fordult, ott, ahol ma a Beishan út húzódik, egy sor pompás udvarházat láthatott, gazdag, hatalmas emberek otthonait. A gazdagok és hatalmasok mindig is tájékozottabbak voltak az átlagembereknél, ezért még jóval azelőtt, hogy a japánok bombázni kezdtek, mindannyian elmenekültek. Aztán megalakult a japán bábkormány, a városba visszatért a nyugalom, és a gazdagok abban a pillanatban visszajöttek. Ha pedig az urak esetleg nem jöttek, megjelentek a szolgák, vigyáztak a gazdájuk vagyonára, nehogy a japánok új bábkormányának hadserege rátegye a kezét.

Az említett ingatlanok közül az egyik a hegynek háttal a tóra nézett. Qiunak hívták a gazdáját – valaha bűnöző volt, akinek a háború zűrzavarában sikerült maga mögött hagynia törvénytelen múltját. Házat építtetett egy telken, amely hamarosan messze földön híres lett, és a Qiu-birtok nevet kapta. Talán túlságosan is jó birtok volt ez, túlságosan híres, éppen ezért Hangzhou megszállása után a hadsereg azonnal elrekvirálta. A japánok támogatásával létrejött Wang Jingwei központi kormányzata, Wang pedig maga vette rá az épület gazdáját, hogy adja azt át az újonnan létrejött Kelet-kínai Felkelésellenes Alakulatnak. A birtok épületeit új célra kezdték használni. A telek elején háromszintes épület állt – a korábbi tulajdonos teaházat és éttermet működtetett benne, ezt tiszti klubbá és örömtanyává alakították át. Titokban maradtak itt a szennyes tettek, a bujálkodás. Hátul, a bambuszligetben állt egy, a „homorú” írásjegyének (凹) formáját idéző földszintes ház. Korábban a szolgák aludtak itt, most iroda lett belőle. Még hátrébb haladva két kisebb, nyugati stílusú ház magasodott egymással szemben. A nyugatiban az alakulat parancsnoka, Qian Huyi lakott, míg a keleti házban ugyanő fogadta a látogatóit, szállásolta el néhány közeli barátját és segítőjét. Az említett két házat az egykori tulajdonos, Qiu és családja használta korábban, fényűző gonddal rendezték be, éppen ezért az ideköltöző Qian Huyi igazán úgy érezhette, hogy jó döntést hozott, mikor a japánok mellé állt.

Ebben az időben a kínai politikai helyzet rendkívül bonyolult volt. Az ország északkeleti részén már létrejött Mandzsukó, délkeleten pedig Wang Jingwei nanjingi bábkormánya. Mindkét politikai alakulat a japán ördögöket szolgálta ki, ők voltak a támogatói és a létrehozói, így ezek az alakulatok kiszolgáltatottan, védelemre szorulva tették, amit a japánok mondtak nekik. Volt ezenkívül még két, a japánokkal szembeszálló kormányzó párt, hatalmi centrum is. Az első, a Csang Kaj-sek vezette nacionalista Guomindang délnyugaton, Chongqing városát központként használva; a másik a Mao Zedong vezette, Yan’anba összpontosuló Kommunista Párt északnyugaton. A nacionalisták és a kommunisták egyaránt az ország alapvető érdekének tartották a japánokkal szembeni ellenállást, létrehozták hát az Egyesült Frontot, és közösen harcoltak az ellenséggel. Ám mindkettejüknek megvoltak a saját, a másikéval össze nem egyeztethető érdekei és céljai is, így az Egyesült Front csak ideiglenesen szorította háttérbe az ellentéteiket – valójában mindkét fél a saját politikáját követte, és ott ártott a másiknak, ahol csak tudott. Az összetett politikai helyzet óriási felfordulást eredményezett, a sanyarú sorsú nép pedig próbált túlélni.

Ekkortájt a Sanghajhoz és Nanjinghoz közeli, jó közlekedési összeköttetésekkel rendelkező Hangzhou-ban a japán hadsereg jelenléte viszonylag elhanyagolhatónak volt mondható, így a város a nacionalisták és kommunisták földalatti, titkos műveleteinek fontos helyszínévé vált, a japánokkal és a bábkormánnyal szembeni mozgalmak gyorsan megerősödtek. Wang Jingwei bábkormánya pontosan ezért hozta létre a Kelet-kínai Felkelésellenes Alakulatot, és nevezte ki Qian Huyit parancsnoknak, aki esküt tett, hogy kisöpri az ellenállókat. Qian Huyi eredetileg a Guomindang hadseregének tisztje volt, de annyira vágyott a gazdagságra és a befolyásra, hogy a japánok könnyen megvásárolták, áruló kollaboráns lett, az ellenség kutyája (az emberek csak Qian, a kutya néven emlegették). Qian pontosan tudta, hogy bármennyire is egységesnek mutatták magukat az ellenállás során, a kommunisták és a nacionalisták között hatalmas szakadék tátong, ő pedig ügyesen mélyítette a szakadékot, így a két mozgalom jelentős károkat szenvedett el neki köszönhetően. Mindeközben a kommunisták és a nacionalisták elkeseredetten igyekeztek beépülni a Kelet-kínai Felkelésellenes Alakulatba, hogy titkos műveletekkel próbáljanak fordítani a vesztesnek látszó küzdelmen.

1940 nyarán az alakulat parancsnokát, Qian Huyit végül utolérte a bűnös sorsa, a családjával együtt lemészárolták. Az éjszaka közepén valaki bejutott a birtok hátsó udvarára, és a két nyugati stílusú épületben tartózkodó nőket és férfiakat, fiatalokat és öregeket mind megölte. Senkit sem hagyott életben. A két fényűzően berendezett épület ezután, vagyis a gyilkosság óta eltelt kilenc hónapban üresen állt.

Azt gondolná az ember, hogy két ennyire jó helyen álló, remek épületre azonnal lesz új jelentkező, de senki sem akarta birtokba venni a házakat. Azokat, akik kellő hatalommal rendelkeztek ahhoz, hogy megkaphassák, aggasztotta a vérfürdő, így nem kívántak beköltözni, akik pedig szívesen beköltöztek volna, jelentéktelenségüknél fogva nem jöhettek szóba. Így a két ház üresen maradt, legalábbis majdnem egy éven keresztül, egészen addig az 1941-es, tavaszból nyárba forduló estéig. Már az éjszaka közepe felé járhatott, a felhők nélküli égen a csillagok fényét túlvilágítva ragyogott a hold, amikor két csoport tűnt fel a Qiu-birtoknál. Először az egyik, majd nem sokkal utána a másik ért oda, hogy beköltözzenek a két üresen álló épületbe.

2

Az első csoport tagjai a keleti épületbe mentek. Sokan voltak, egy egész teherautónyi ember. Mikor kiszálltak, teljesen megtöltötték a ház előtti teraszt. Nehezen lehetett volna pontosan megszámolni őket a sötétben, de több tucatnyian lehettek. Többnyire fiatal katonák voltak, a vállukra puskát támasztottak, vagy különböző eszközöket cipeltek. A vezetőjük, egy aprócska, kövér férfi pisztolyt és rövidkardot tűzött az övébe. A katonai bázis titkosrendőrségi egységének tisztje volt, a vezetékneve Zhang, a keresztneve nem került rögzítésre. A katonákat már az érkezésük előtt eligazíthatták, mert amint leszálltak a teherautóról és Zhang kinyitotta az ajtót, már indultak is befelé a dolgaikkal. A puskás katonák kint várakoztak, amíg Zhang ki nem jött az épületből, majd őt követve nekiindultak a sötétnek.

Nagyjából egy órával később megérkezett a második csoport. Ők a nyugati házba mentek be. Összesen öten, három férfi és két nő, katonatisztek mindannyian. A legmagasabb beosztásút Wu Zhiguónak hívták, korábban a bábkormány főparancsnoksága alá tartozó 1. számú Felkelésellenes Alakulat (Changzhou városában állomásozó) parancsnoka volt. A Tai folyó környékét kellett megtisztítania a japánellenes gerilláktól. Az év elején Huzhou-ban sikeresen küzdött meg egy kisebb gerillacsapattal, egyetlen csapással végzett velük. A Kelet-kínai Felkelésellenes Alakulat új vezetője, Zhang Yiting parancsnok sokra tartotta, ezért előléptette két szinttel, a főhadiszállás vezérkari főnökévé, így Wu Zhiguo lett a felelőse a körzetben zajló harci cselekményeknek és a kiképzési munkának. Éppen csak megkapta az új beosztását, jól mentek a dolgai, szinte a felhők között lépdelt, akadálytalanul tört előre. A második alak a katonai biztonságért és titokmegőrzésért felelős iroda osztályvezetője, Jin Shenghuo volt. A harmadik egy nő, a szigorúan titkos anyagok megfejtésével foglalkozó csoport vezető kódfejtője, Li Ningyu. Bai Xiaonian volt a negyedik, de akár elsőként is említeni lehetett volna, mert Zhang parancsnok szárnysegédjeként és titkáraként csak egy embernek engedelmeskedett, és mindenki más felett állt. A rendfokozata nem volt valami magas, százados volt, de a hatalma nem ismert határokat. Az ötödik, Gu Xiaomeng, Li Ningyu beosztottja fiatal és vonzó nő volt, sudár, ragyogó szépség, még a sötétben is magára vonzotta a tekinteteket.

Az öt katonatiszt egy Nissan dzsippel érkezett. A sötétség leple alatt vitték őket a csöndes Qiu-birtok hátsó udvarára. A házak, annyi halál, annyi brutális gyilkosság szemtanúi, ismét rémisztő események helyszíneivé változtak; a tisztek érkezése mintha csak egy korábban már emberölésre használt kést adott volna egy gyilkos kezébe.

Az összeesküvés egy összeesküvésen belüli összeesküvésnek tűnt, és maguk az összeesküvők sem voltak tisztában az összeesküvésük formájával és tartalmával. Mindannyian az ágyukban feküdtek, mikor Zhang parancsnok telefonhívása felébresztette a titkárt, Bait. Bai titkár keltette fel a másik négy társát. Az öt embert gyorsan összegyűjtötték, kocsira rakták, és mintha csak álombéli utazásban lett volna részük, a Qiu-birtokra hozták őket. Azzal azonban, hogy miért is jöttek ide, egyikőjük sem volt tisztában, még Bai titkár sem. A Qiu-birtokra szállításuk feladatát a titkosrendőrség helyi vezetője, Wang Tianxiang kapta meg. Először megvárta, hogy lepakoljanak, és csak utána állt elő a történtek okát megvilágító bármilyen információtöredékkel.

– Zhang parancsnok megkért, tájékoztassam önöket, hogy egy nagyon különleges feladatot kapnak – mondta Wang Tianxiang. – A következő néhány napban nem fognak sokat aludni, éppen ezért használják ki az éjszaka hátralévő részét, pihenjenek egyet. A parancsnok úr holnap a lehető leghamarabb tiszteletét fogja tenni.

Wang Tianxiangon jól látszott, hogy izgalmas, ám zsúfolt éjszakája van, és az, hogy elhozta az öt embert a házba, csupán csak egy apró része a feladatainak, éppen ezért, miután átadta az üzenetet, gyorsan el is búcsúzott tőlük. A viselkedése tanácstalan nyugtalanságot keltett.

Gu Xiaomenget bosszantotta a titokzatos nagyképűség. Felszegte kecsesen fitos orrát, és megvetően motyogta:

– Hát elfelejtette ez a rohadék, hogy ki is ő valójában.

Halkan beszélt, de őt hallva a többiek mégis behúzták a nyakukat ijedtükben.

A helyi titkosrendőrség vezetője, Wang Tianxiang különleges hatalmat birtokolt, ostobaság lett volna felbőszíteni. Még maga Zhang parancsnok is kesztyűs kézzel bánt vele. A titkosrendőrség különleges szerepet játszik, mint valami furcsa szörnyszülött, egyik feje jól látszik, a másik megbújik a sötétben, és nem tudni, valójában kinek a szövetségese. A látható fej Zhang parancsnoknak engedelmeskedett, de a sötétben rejtőző magát a parancsnokot is ellenőrizte. Wang Tianxiang minden hónapban jelentést írt a japán titkosrendőrség sanghaji irodájának, részletesen beszámolva a körzet összes vezető tisztjét, így a parancsnokot is érintő fontos körülményekről. Éppen ezért az előbbi arrogáns nagyképűség nem volt meglepő.

Mégis ki mer megszólni egy ilyen embert? Képtelenség, hogy bárki eléálljon és megmondja neki a magáét, és még a háta mögött is vigyázni kellett vele, mert ha valaki jelentette neki a rá irányuló kritikát, a kritikus bizony bajba kerülhetett. Éppen ezért döbbenetes volt szembesülni Gu Xiaomeng szókimondásával. A többiek úgy tettek, mintha meg sem hallották volna, és szétspricceltek.

Szétspricceltek, hogy utána újra egy helyen gyűljenek össze.

Wu Zhiguo szobájába mentek, és egyre csak egymást kérdezgették: Miért rángatta ki őket az ágyból a parancsnok éjnek idején?

Mindegyikőjük meg volt győződve arról, hogy valamelyikük tudja a kérdésre a választ, de aztán kiderült, hogy mindannyian teljesen tanácstalanok. Nem tudták, úgyhogy csak találgattak: talán ezért, lehet, hogy azért; így vagy úgy… Rengeteg lehetőség felmerült, bonyolult volt a helyzet, mindannyian közzétették a maguk egy-két ötletét, de csak azt sikerült bizonyítaniuk, hogy fogalmuk sincsen. Ennek ellenére nem akarták feladni, a végtelenségig folytatták volna a találgatást. Wu Zhiguo volt az egyetlen kivétel köztük, délelőtt még szemlét tartott a csapatok felett, este vacsorára volt hivatalos, sokat ivott, lefeküdt volna már aludni.

– Aludjunk! Aludjunk! – próbálta kiküldeni a többieket a szobájából. – Mi értelme van a találgatásnak? Ha nem a parancsnok bőre alól vannak információik, üres fecsegés az egész, semmi haszna. – Majd témát váltva egy másik kérdést tett fel: – Tudják, hogy hova kvártélyoztak be engem? Qian Huyi egykori hálószobájába! Ebben az ágyban érte a halál!

Az ágy szélén üldögélő Gu Xiaomeng visítva pattant fel.

– Mégis mitől fél, Xiaomeng? – nevetett fel Wu Zhiguo.  – Ha én olyan félős lennék, mint maga, egy percet sem tudnék itt aludni. Márpedig aludni fogok! A szellemek félnek az emberektől, mégis mitől tart? Ha élne Qian Huyi, akkor valóban lenne oka a félelemre, azt mondják, parázna egy ember volt.

– Wu parancsnok, mégis miről beszél? – csattant fel Gu Xiaomeng méltatlankodva.

– A parancsnok csak bókol – vágott közbe Jin osztályvezető. – A szépségét dicséri.

Wu Zhiguo látta, hogy Xiaomeng újabb visszavágásra készül, intett neki, hogy hallgasson:

– Tudja, ki ölte meg Qian parancsnokot? Valaki a birtok lakói közül! – Titokzatosan beszélt, de természetesen ki kellett fejtenie, mire gondol. – Egy bandita otthona volt ez egykor, aki állítólag annyi pénzt halmozott fel, hogy az egész Nyugati-tavat megvehette volna. Az aranyrúdjai még mindig itt vannak a házban, vagy valahol a föld alatt. Ezért cserélt annyiszor gazdát a birtok, mindenki, Qian parancsnok is meg akarta találni a kincset, de mind ez idáig senki se járt szerencsével.

Minden jelenlévő hallotta már ezt a történetet.

Wu Zhiguo feltápászkodott és elnevette magát:

– Alvás! Mindenki menjen aludni! Semmi értelme a fecsegésnek. Ha már ilyen találgatós kedvükben vannak, inkább azon törjék a fejüket, hogy hova rejtette a kincsét. Hehehe! Alvás, alvás! Késő van már. Holnap megjön Zhang parancsnok, és megtudjuk, mi ez az egész.

Erre a többiek szétszéledtek.

Már hajnali egy óra is elmúlt.

3

Másnap, mikor a nap már kezdett feljönni az égre, de még mielőtt a Nyugati-tóra fátyolként boruló köd felszállt volna, Zhang Yiting parancsnok fekete autója magányosan zötykölődött végig a tó partján végighúzódó úton.

Zhang parancsnok egyszerű családból származott az Anhui tartományban, a Huangshan lábánál elterülő She megyéből, de már kisgyerek korában kivételesen okosnak számított. Tizennyolc évesen részt vett a helyi császári vizsgákon, és a tartomány legjobb eredményét érte el. Fiatalon megszerezte hát a becsvágya tárgyát, úgyhogy a céljai még nagyszabásúbbak, még magasztosabbak lettek. Ám amikor derült égből villámcsapásként kitört a Qing-dinasztiát megdöntő 1911-es forradalom, Zhang álmai összetörtek, és hosszú éveken át semmi sem úgy alakult, ahogy szerette volna. A szívében dédelgetett nemes vágyak érdemtelenül szertefoszlottak bizonyos jelentéktelen körülmények miatt, éppen ezért túlságosan sokszor keseredett el a világ kietlensége és saját szerencsétlen sorsa miatt, mígnem a japánok hatalomba segítették dédelgetett kollaboránsukat, Wang Jingweit, és az immár az ötvenes éveiben járó, őszülő halántékú Zhang derűsen kezdte látni a saját jövőjét. Qian Huyi közvetlen beosztottja, a Kelet-kínai Felkelésellenes Alakulat parancsnokhelyettese lett belőle.

Ám milyen jövő volt ez valójában? Egy évvel korábban, mikor hazatért az anyja temetésére, a szülőfaluja egyik lakója egy vödör trágyát öntött a fejére. Zhang Yiting úgy feldühödött, hogy elvette az egyik embere puskáját, és a falusira lőtt. Nem ölte meg, a falusinak csak a lába bőrét horzsolta a golyó, de Zhang szíve végleg összetört. Pontosan tudta, hogy nem mehet haza többé, de csak még nagyobb eltökéltséggel haladt tovább az úton, amelyet választott. Így mikor a főnökét, Qian Huyit az egész családjával együtt meggyilkolták, és a keringő pletykák miatt senki sem mert volna a helyébe lépni, kollégái számára döbbenetes bátorsággal és merészséggel fogadta el az előléptetést. Majdnem egy év eltelt már azóta, és sohasem bánta meg a döntését, már csak azért sem, mert tudta, hogy nem volt más választása. Az autójában ülve, az előző estét felidézve és a Qiu-birtokon várható eseményeken elgondolkozva ugyanezt érezte: nincs más választása.

A fekete autó követte a tó partvonalát, és néhány dudálás után egy magas fal mellett állt meg. A birtok előtt addig egymással szemben álló puskás őrök beengedték az autót a főkapun. Reggel hét óra harminc perc volt ekkor, a parancsnok valóban a lehető leghamarabb a tiszteletét tette!

A falon túl egy, a „domború” írásjegyéhez (凸) hasonló formájú, régi stílusú, szürke téglákból rakott épület tűnt fel, a szép, de egyáltalán nem praktikus rácsos ajtón gond nélkül át tudott mászni bárki. A Qiu család egykori, szemtelenül nyíltan működtetett bordélyházának bejárata volt ez. TISZTI KLUB, hirdette a tábla az ajtó fölött, ám a finomkodó elnevezés ellenére valójában ugyanaz folyt itt, mint korábban.

Az autó tett egy kört a tiszti klub előtti nyílt területen, majd jobbra fordult, maga mögött hagyta a főnixfarokbambusz-ligetet, továbbgurult egy ragyogó zhennan fákkal szegélyezett szűk úton, és végül megérkezett a hátsó udvarra. Zhang parancsnok már útközben megpillantotta a keleti és nyugati épületet, és miután elhaladtak egy sűrűn benőtt sziklakert és egy lilaakáclugas mellett, a nyugati épület teraszán észrevette Wang Tianxiangot, a titkosrendőrség vezetőjét.

A rendőrfőnök nem sokkal korábban értesülhetett az őrségtől Zhang parancsnok érkezéséről, és tiszteletteljesen várt rá. Wang Tianxiang háta mögött egy őr állt, az övében Mauser pisztoly; az őr háta mögött pedig egy láthatóan nem régen felállított tábla, rajta felirat: KATONAI TERÜLET! BELÉPÉS CSAK ENGEDÉLLYEL! Wang Tianxiang még éjszaka gondoskodott arról, hogy kikerüljön. Furcsamód Zhang parancsnok sofőrje sem rendelkezett „engedéllyel”, így mikor megindult volna az épület felé, az őr megállította.

– Elnézést, kérem, várjon a fehér vonalon kívül! – mondta.

A sofőr megdöbbent, és a ház köré húzott, frissen rajzolt fehér vonalra nézett, ami egy gonoszságot és szerencsétlenséget távol tartó varázsszimbólumra hasonlított.

Mivel az előző éjszaka mindannyian sokáig fent voltak, ráadásul nem gondolták, hogy a parancsnok ilyen hamar megérkezik, mind az öten későn keltek csak fel. Gu Xiaomeng még akkor is az ágyban feküdt, amikor a parancsnok belépett az épületbe. Az, hogy a felettesük ilyen korai órán érkezik a látogatásukra, hízelgő volt, ugyanakkor valami baljós és komor izgalommal is eltöltötte őket. Később, amikor kiléptek az épületből, és megpillantották az őröket meg a fehér vonalat, az érzéseik csak felerősödtek.

Reggelizni mentek a tiszti klubban található étkezőbe. Miközben a birtok túlsó végébe kísérte őket, Wang Tianxiang egyszerre tűnt az uruknak és a szolgájuknak. Bár a titkosrendőrség vezetője sem aludta ki magát az éjszaka, látszott, hogy mindenre odafigyel, az arcáról sütött az önelégültség. Mintha messziről jött, fontos vendégeket kísért volna. Wang Tianxiang átlagos esetben sohasem viselkedett volna így, éppen ezért az öt ember még inkább úgy érezte, hogy valami komoly dologban vesznek részt.

Mikor már mind a hatan látótávolságon kívül voltak, két civil ruhás ember jött ki a szemben lévő keleti épületből, a kezükben szerszámokat hoztak. A Kövér Zhang nevű tiszt vezette őket. Lelkiismeretesen végignézték az egész épületet, kint és bent, fent és lent, mintha csak valami vezetéket vizsgáltak volna. Zhang parancsnok már reggelizett, nem volt semmi dolga, úgyhogy ő is megnézte magának a házat.

4

A ház klasszikus nyugati stílusban épült, két szintje volt, és padlás is tartozott hozzá, bár az utóbbit lezárták.

Az emeleti négy szobából egyet lezártak, így három maradt használatban. Jin Shenghuo a folyosó végén található kis szobát kapta. A hét-nyolc négyzetméteres kis helyiség igencsak zsúfoltnak tűnt a benne elhelyezett franciaágytól. A vécé és a fürdőszoba szemben nyílt. Jin Shenghuo szobája mellett volt Gu Xiaomeng és Li Ningyu szállása, egy szokásos vendégszoba két egyszemélyes ággyal, két fonott székkel és egy íróasztallal. Qian Huyi korábban dolgozószobának használta a helyiséget, kint, az ablak párkányán ott volt az ecsetek vagy más kisebb tárgyak szárítására szolgáló tartó. A nők szobájával szemben egy másik, lezárt vendégszoba helyezkedett el. A lépcső után egy kelet-nyugati tájolású nagyszoba, Wu Zhiguo jelenlegi szállása nyílt. Fényűző helyiség volt elöl egy kis erkéllyel, hátul pedig hosszabb terasz nyúlt el márványoszlopokkal és szőlőlugassal. A terasz alatt kapott helyet a garázs. Néhány évvel korábban, Qian Huyi vezetése idején Zhang parancsnok már járt itt a főnöke kíséretében, és körülnézhetett az akkori kaotikus viszonyok közepette. A szobákat teljesen felforgatták, a parkettákat felszedték, a bútorokat felborították, a falakon és a mennyezeten repedések és lyukak éktelenkedtek  – olyan volt, mintha borzalmas sebeket ütöttek volna az épületen. A tékozló luxus még az akkori szörnyű körülmények ellenére is észrevehető volt: szantálfa parketta, mahagónibútorok, aranyozott díszítésekkel ékesített ágy, európai stílusú szófa és kínai fakanapé, kristálycsillár, mázas csempe és angolvécé… Megannyi méregdrága játékszer. Qian Huyi mindent felújíttatott, szembetűnő volt a minőségi munka, a még a tiszti klub nagyterménél is magasabb színvonal. Zhang parancsnok személy szerint is vonzónak találta a szobát, és miután Qian Huyi meghalt, és többen is javasolták, hogy költözzön be, bizony elgondolkozott, de voltak a költözés ellen szóló érvek is, úgyhogy végül mégis elhessegette az ötletet. Néhány hónapja embereket küldött, hogy a mozdítható, drága berendezési tárgyakat vigyék át a tiszti klubba. Egy részüket elraktároztatta, a maradék a klub szobáiba került. A hátsó épület a klub része lett, a vendégek szállásaként használták.

Zhang parancsnok két okból döntött így. Egyrészt sajnálta volna az épületeket üresen hagyni, másrészt szégyenletesnek tartotta mindazt, amit elöl, a tiszti klubban műveltek. Qian Huyitől eltérően Zhang parancsnok a konfuciánus klasszikusokat jól ismerő, tanult embernek számított, és zsigerileg képtelen volt elfogadni azt a paráználkodást. Ráadásul attól is tartott, hogy majd valaki hozzá hasonlóan undorodva hivatalos panaszt nyújt be valamelyik felettesének, és a végén mindez az ő állásába kerül. Ugyanakkor legalább annyira félt attól is, hogy ha bezárja a klubot, a japán császári hadsereg valamelyik magas rangú tisztje árulja be Nanjingban, és akkor meg ezért kötnek útilaput a talpára. A császári hivatalnokvizsga egykori tehetségeként sokkal nagyobb erőfeszítést jelentett a számára a japán bábkormány parancsnokának lenni, mint elődjének, Qian Huyinek. Mintha egy koloncot erősítettek volna a hátára, és bármerre ment, a történelem súlya ránehezedett, majd agyonnyomta. Ám ha visszafordul, búcsút kellett volna intenie minden vagyonának, rangjának és befolyásának, és mivel képtelen volt lemondani minderről, összeszorította a fogát, és tűrt. Amikor számára elfogadhatatlan dologgal szembesült, becsukta a szemét, vagy ha a dolog veszélyeztette a pozícióját, minden erejét megfeszítve megpróbálta feloldani, megtárgyalni, elsimítani a problémát. Pontosan azért alakíttatta át a két hátsó épületet, hogy a bordélyt és a paráználkodást a hátsó kertbe költöztesse, elrejtve a kíváncsi tekintetek elől, de nem ellehetetlenítve, így senki sem méltatlankodhatott, mindenki megkapta azt, ami neki jár.

Az ötlet igazán nem volt rossz, de a megvalósításba hiba csúszott. Tudnunk kell, hogy az elülső udvar örömlányait halálra rémítette a kegyetlen mészárlás, mivel a saját szemükkel látták, hogyan festett a hátsó udvar akkor. Azt a néhány lányt pedig, aki a történtek után kezdett itt dolgozni, a többiek egyre kacifántosabb elbeszélései töltötték el rettegéssel. Félelmetes volt végignézni a gyilkosságot, de még félelmetesebb volt végighallgatni. Akik félnek, egymás félelmeit erősítik, és ha nem is beszéltek róla, a szívükből csak nem tudták kiűzni ezt a félelmet, ott lüktetett legbelül, és végül már nappal sem merte senki megközelíteni a hátsó udvart. A dolog ott történt a közvetlen közelükben, ráadásul nem régen, mintha még mindig jelen lett volna. Nem tágítottak a holtak lelkei, ott bolyongtak a bambuszligetben. A lányokat meg arra kérték, hogy költözzenek oda, és a vendégeik társaságában, vagy éppen egyedül, halott lelkek között múlassák a hosszú éjszakákat. Fel akarták áldozni a lelküket! És bár megvetendő volt a testük, bárki játékszerként használhatta, és a hírnevüktől is megfoszthatták őket, a lelkükre igenis szükségük volt, az már nem lehetett tréfa tárgya.

Nem költözünk!

Semmi esetre sem!

Inkább elmegyünk!

Így történt, hogy bár az épületeket átalakították, azok, akiknek szánták, nem kívántak beköltözni, és úgy tűnt, nem is fogják meggondolni magukat. Felmerült, hogy elküldenek mindenkit, keresnek más lányokat, amit ugyan könnyű volt mondani, de még a hadsereg állományának lecserélésénél is nehezebb lett volna megvalósítani. A katonákat jobb híján akár kényszerrel is be lehet sorozni, az utóbbi nem törvénytelen, sőt akár egyenesen dicsőséges dolog. Ám a lányok kényszersorozása? Nem megvalósítható, ha pedig mégis megteszik, az nem más, mint a nép és a hivatalos szervek szemében egyaránt bűnös prostitúcióra kényszerítés. Mindegy is, maradjon üresen az a két épület. Így hát Zhang parancsnok terve, hogy mindenki kapja meg azt, ami neki jár, csődöt mondott, és annyi pénzt vesztegetett el feleslegesen, hogy legszívesebben az alapjáig romboltatta volna le azt a két épületet.

Előző este, miután értesült a helyzetről, és helyet kellett találnia a kis csoport tagjainak, azonnal eszébe jutott a Qiu-birtok. Végre használni tudja valamire a helyet, gondolta elégedetten. Most pedig, már a helyszínen, még inkább úgy vélte, jól döntött, és jogos a büszkesége. Két épület, kétcsoportnyi ember, mindkettő egymástól függetlenül teszi a maga dolgát. Rendben lesz így. Csak azt az egyet nem értette, hogy Wang, a titkosrendőr miért így osztotta ki a szobákat. Összesen négy szoba állt rendelkezésre, egyesével is elhelyezhette volna őket. Miért tartott egyet mégis üresen, és zárta össze Gu Xiaomenget és Li Ningyut?

Bai titkárt a földszinten szállásolták el.

A földszinten a nappalin, a konyhán és az étkezőn kívül egy nagyobb és két kisebb szoba volt: Bai titkár és az őrök egy-egy kisebbet foglaltak el, a nagyszobából tárgyaló lett. Ha valaki belépett az utóbbiba, azonnal látszott, hogy mire használják, Zhang parancsnoknak is rögtön eszébe jutott, hogy szükség lesz egy helyre, ahol leülhetnek. Ám a nappali is éppen elég nagy volt, ha körberaknak fonott székeket, teázóasztalkákat, miegymást, tökéletes tárgyaló lehet abból is, miért kellett ezzel a másik helyiséggel bajlódni? Zhang parancsnok egyelőre nem jött rá arra, hogy Wang Tianxiang mit tervezett. Körüljárta a téglalap alakú tárgyalóasztalt, és felfedezte, hogy valójában két ebédlőasztalt toltak össze, majd borítottak le terítővel, mintha hivatalos tanácskozásra tervezték volna használni. Az aprólékosság, a minden részletre kitérő körültekintő figyelem Wang Tianxiang igényességéről és ízléséről árulkodott, így Zhang egyre növekvő elismeréssel gondolt rá. Alapvetően mindig is így fordult a titkosrendőr felé, próbálta megőrizni a rokonszenvet és elkerülni a konfliktust.

Zhang parancsnok végül leült az asztalfőre, elővett a táskájából egy paksaméta iratot, hogy átlapozza és felkészüljön az összejövetelre. A beszélgetés témájára gondolva gúnyos mosoly jelent meg az arcán. A gúnyba némi megvetés is keveredett.

5

Miután az érintettek megreggeliztek, megkezdődött a találkozó.

Az ülésen Wang Tianxiang elnökölt, de Zhang parancsnok volt az első számú szónok. Először elpufogtatott néhány közhelyet a lázadók elleni munkájuk fontosságáról és sürgető mivoltáról. Hangsúlyozta, hogy új tendencia látszik kibontakozni a japánokkal szembeni ellenállásban  – a kommunisták földalatti támadásai gyakoribbak, erőszakosabbak és nehezebben kezelhetők, mint a Guomindang hasonló tevékenysége.

1941 tavaszának vége, nyarának eleje volt, még ott terjengett a levegőben a nacionalisták és kommunisták közti véres összecsapás, a dél-anhui incidens vér- és lőporszaga. A japán bábállam képviselői nevetve figyelték a szövetségesek közti vitát. Az incidensnek köszönhetően a japánokkal bátran dacoló kilencezer katonából néhány nap leforgása alatt több ezer elkeseredetten bolyongó holt lélek és kétezer, szétszóródva a helyét kereső csavargó lett. A nacionalista csapatok gyűrűjéből kitört néhány szerencsés, akiket a bábkormány erői sem fogdostak össze, beszivárgott Jiangsu és Zhejiang tartományok japán megszállás alatt lévő területeire, és csatlakoztak az ott működő földalatti csapatokhoz, míg mások önállósodtak, és gerillamódszerekkel terjesztették ki a japánokkal szembeni ellenállást. Vagyis a kommunisták földalatti tevékenysége Zhang parancsnok beszéde közben is fokozódott.

A hallgatóság világosan érezte a parancsnok előadásmódjából, hogy felettesük a szokásosnál jobb hangulatban van, noha egyáltalán nem vidám dologról beszélt – a téma komoly fejfájást okozott neki –, de végig visszafogottan mosolygott, és a hangja is tisztán csengett. Jó szándékot sugározva így szólt:

– Mindannyian tudják, hogy tegnap délután titkos táviratot kaptunk Nanjingból. A táviratból kiderült, hogy egy Öreg K fedőnevű kommunista elindult Xian városából, és néhány napon belül megérkezik Hangzhou-ba. Azt is tudjuk, hogy mire készül. A célja a felforgatás. Rengeteg kommunista szervezkedést láttunk már, önmagában nem furcsa ez az egész. Ám a terv ezúttal kifejezetten nagyívűnek tűnik, és a kommunisták mindent megtesznek azért, hogy a részleteit titokban tartsák, éppen ezért a lehető legkomolyabban kell vennünk a dolgot. A nanjingi titkos táviratból egyértelműen kiderül, hogy Öreg K Zhou Enlai személyes küldötte, őt fogja képviselni Zhejiang tartomány kommunista szervezeteinek az e hónap huszonkilencedikén, vagyis négy nap múlva, este tizenegykor, a Főnix-hegyen álló Wenxuan Pavilon fogadójában kezdődő titkos tanácskozásán, hogy összehangolja a felforgató műveleteket. Mindannyian el tudják képzelni, mi lesz a végeredmény, ha lezajlik a tanácskozás, és megtörténik a koordináció. Az egy ütést sem bíró tyúktojások vastojássá egyesülnek, a szétszóródva küzdő katonák egy parancsnok irányítása alá kerülnek, az apró kellemetlenségek erőteljes katonai ellenállássá adódnak össze. Mindez pedig korábban nem tapasztalt nehézséget fog jelenteni az ellenállók felszámolására törekvő munkánkban, éppen ezért öröm, hogy még kellő időben értesültünk róla.

Rövid szünetet tartott, végignézett a jelenlévőkön, majd így folytatta:

– A szerencse párban jár, szól a mondás, és a tegnapi nap az én szerencsés napom volt, meg mindenki másé is, aki itt ül most az asztal körül. Délután fontos táviratot kaptam Nanjingból, melynek egyetlen írásjegye is ezer aranyat ér. Este pedig – mutatott Wang Tianxiangra – Wang rendőrfőnöktől kaptam ajándékot. Hogy micsodát? Ezt itt – mondta, és előhúzott egy vaskos, koszos szótárt, amit mintha a sárból halásztak volna ki. – Mi is ez? A Kínai nagyszótár új kiadása, amelyből bizonyára mindannyian birtokolnak egy példányt. Micsoda ajándék, tehetik fel a kérdést. Igazuk van, én is ugyanezt kérdeztem, amikor megkaptam. De Wang rendőrfőnök úr közölte velem, hogy nem egyszerű szótárról van szó: ez hatalmas titkok tárháza, egy leleplezett kommunista még az elfogása előtt hajította ki az ablakán, miközben próbálta eltüntetni a nyomokat. – Mikor eddig jutott, a parancsnok Wang Tianxiang felé fordult: – Igazam van, Wang rendőrfőnök úr?

Wang Tianxiang bólintott, és folytatta a magyarázatot:

– Ez a bizonyos kommunista a Qingchun Középiskola tanári szállásának második épületében lakott. A szobája ablaka hátrafelé nézett, attól féltem, hogy kiugrik és elszalad, úgyhogy mielőtt felmentünk a lépcsőn, hogy elfogjuk, őrt állíttattam az ablaka alá. Következésképpen nem tudott elszökni, de ezt a könyvet azért kihajította, az emberem pedig összeszedte. Az életét nem féltette ez a kommunista, de a szótárát megpróbálta eltüntetni, joggal gondolhattam, hogy valami nincs itt rendben.

Zhang parancsnok visszavette a szót:

– Úgy van, így gondoltam én is, valami nincs rendben. Nem a szótártól szabadult meg, hanem valamitől, ami benne van. Tüzetesen átlapoztam az elejétől a végéig, de csak a fejem fájdult meg tőle, nem találtam benne semmi furcsaságot, egyetlen írásjegy sem tűnt érdekesnek. Később, mielőtt elmentem volna sétálni egyet, leraktam a kezemben lévő teáspoharat, méghozzá teljesen öntudatlanul a szótárra. Mikor hazaértem, újra belelapoztam, és az egyik oldalon elmosódott arab számjegyeket vettem észre, körberendezve, mint valami pecséten. Megtapintottam, éreztem, hogy még meleg a szótár. Ekkor jöttem rá, hogy a csésze forróságától rajzolódtak ki az egyébként rejtett számok. Mintha csak az ég titkát fejtettem volna meg, rögtön tudtam, hogy rájöttem, miért is fontos ez a szótár: egy kis hő kellett hozzá, és meg is mutatta magát. Fogtam is egy meleg vízzel töltött palackot, és nézzék csak, mi történt!

Zhang parancsnok felemelte a szótárt, kihajtotta a címlapot, és odatartotta a többiek elé.

A sárgás, durva papíron arab számjegyek sorakoztak, mint valami távirat számkódjai. A számok nem látszódtak ugyan élesen, de azért az összeset ki lehetett olvasni:

120 3201      009 2117      477 1461…

741 8816      187 5661      273 4215…

Tizen-egynéhány hasonló sor követte egymást.

Zhang parancsnok rájuk mutatott, és feltette a kérdést:

– Mi ez? – Nem várta meg, hogy bárki megszólaljon, rögtön meg is válaszolta a saját kérdését: – Hozzám hasonlóan tudniuk kell, hogy kódolt üzenet. Másképp megfogalmazva sifré. Miért kódolták? Mert fontos információt tartalmaz. A kommunisták rettegtek attól, hogy a kezünk közé kerül, az ügynökük még a haláltól sem félt annyira, mint attól, hogy a szótár a birtokunkba jut. Mindez mit jelent? Azt, hogy az információ számunkra is értékes, meg kellett küzdenünk érte, nem igaz? – Végignézett a csoporton, és megint saját maga válaszolta meg a kérdését. – De, így van. Most már bizonyára mindannyian értik, hogy miért rángattam ki magukat az ágyukból éjnek idején. Azért gyűltünk itt össze, hogy fejtsék meg a kódot.

Az arcokra döbbenet ült ki, Gu Xiaomeng mintha motyogott volna valamit.

Zhang parancsnok feléjük fordult, de nem látta őket, odatartotta a fülét, de nem hallotta a mocorgásukat, a saját gondolataiba és érzéseibe merült, nagyot sóhajtott, és folytatta:

– Bizony, segített nekem az ég. – Felemelkedett, nekiindult, és a szobában körözve folytatta: – Most azt szeretném, hogy maguk segítsenek nekem. Az ég segített, és rámutatott valamire, de ez még nem elegendő, a valami lényegét, értelmét is tudni akarom, elő kell ásni a mélyén rejtőző titkot. Úgy hiszem, úgy sejtem, hogy a titoknak köze van Öreg K tevékenységéhez. Ha pedig valóban ez a helyzet… – Itt megtorpant, egy pillanatra elhallgatott, visszatért a helyére, és fenyegető hanghordozással fejezte be a mondatot: – …akkor igazán fontos dologról van szó, amit mindenképpen meg kell fejtenünk!

Talán mert annyi mindenen keresztülment már életében, az egykori tudós hivatalnok nehezen elviselhető hangulatember lett, ráadásul a jó ideje birtokolt hatalmának köszönhetően szörnyen kellemetlen tudott lenni, ha akart. Éppen ezért a beosztottjai kellőképpen rettegték, és ezúttal is, amikor megváltozott a hanglejtése, a jelenlévők lesütötték a szemüket. Ám ezen a napon jó hangulatban volt, nem akarta megrémíteni az embereit, úgyhogy megálljt parancsolt magának. Mikor látta, mekkora csöndben és komolysággal nézik a többiek, elmosolyodott, leült, és a lehető legkedvesebben így szólt:

– Ezer napon át képzi ki a seregét a tábornok, hogy egy órán át használja, tartja a mondás. Most nagyobb szükségem van magukra, mint bármikor máskor. Bár egyikőjük sem a kódfejtés mestere, nem elég tájékozottak a kommunista sifrék világában, de biztos vagyok benne, hogy nem fognak csalódást okozni. Mert… Hogy is mondjam? Először is, ez a kódolás nem lehet valami nehéz, egyébként a kommunista ügynök nem hajította volna ki az ablakon. Ha megfejthetetlen, minek dobálózott volna vele. Másodszor, mindegyikőjüknek megvan a maga erőssége. Wu parancsnok úgy ismeri ezeket a banditákat, mint a tenyerét, akár az élő térképünknek is nevezhetjük. Jin osztályvezető és Li csoportvezető régóta dolgoznak a pozíciójukban, ezernyi kódolt üzenetet megfejtettek már. Gu kisasszony fiatal és tehetséges katona, vág az esze, és kimondja, amit gondol. Van az a szólás, hogy három ostoba cipész felülkerekedik a zseniális hadvezér Zhuge Liangon. Maguk négyen vannak, biztos vagyok benne, hogy felérnek egy kódfejtő mesterrel. Összegezve, teljes mértékben bízom magukban. Az igazat megvallva maga Macui tábornok is rendkívül fontosnak tartja az üzenet megfejtését. Amint jelentést tettem neki, kijelentette, hogy küld valakit, aki segíthet nekünk a kódfejtésben. Az a valaki már el is indult, és délután ideér. Természetesen azt szeretném, hogy az én embereim, vagyis maguk fejtsék meg a szöveget. Tökéletes lehetőség ez arra, hogy bizonyítsák az irántam való hűségüket, míg én Macui tábornok felé bizonyíthatom a lojalitásomat. Azt szeretném, hogy minden erejükkel az üzenet megfejtésére koncentráljanak. Őszintén remélem, hogy hősök lesznek, segítik a csapataink győzelmét, és így megalapozzák a saját, szebb jövőjüket.

Zhang parancsnok beszéde némiképpen összezavarta a jelenlevőket. Először is, miért pont négyüket, az efféle kódfejtésben járatlan embereket választották ki erre a feladatra. Egyikük sem foglalkozott az ellenség üzeneteinek feltörésével. A dolguk általában az volt, hogy a saját kódolt távirataikat tegyék olvashatóvá. Egyszerű rejtjelezők voltak, mégis mire alapozva bízták meg ilyesmivel őket? Ha pedig könnyű feladatról volt szó, mégis miért kaptak éppen ők lehetőséget, hogy aztán élvezzék a könnyű dicsőséget? Ráadásul a parancsnok sem úgy viselkedett, ahogy szokott, ijesztő volt, majd barátságos, komoly, majd könnyed, mély, majd felszínes, de mindenképpen rejtélyes. Mintha más ember lett volna, mintha nem azt mondta volna, amit mondani akar. A szavak mögött szavak, rejtett jelentés. Úgy vélték, hogy a parancsnoknak folytatnia kellene, és akkor talán eloszlatná a szívükben bujkáló kétségeket.

A parancsnok azonban nem folytatta, elbúcsúzott, és már ment is. Kérte Bai titkárt és Wang rendőrparancsnokot, hogy vigyázzanak a csoport tagjainak biztonságára, majd kezet rázott, intett, kocsiba szállt és elhajtott. Wu Zhiguo, Jin Shenghuo, Li Ningyu és Gu Xiaomeng pedig ott maradtak kétségek között. Kietlen ürességet éreztek a szívükben. Fél órával később, mikor könnyedén végeztek a szöveg megfejtésével, a korábbi döbbenetet felváltotta a rettegés. Mintha lenyúzták volna a húsukat, hogy előbukkanjon vértől csöpögő, gonosz lényegük, és lebénítsa őket.

6

A parancsnoknak igaza volt, a táviratot nem volt nehéz megfejteni. A kód nem is lehetett volna könnyebb, némi írástudás kellett csak hozzá, hogy feltörje az ember.

Valójában nem másról volt szó, mint szavak játékáról, amelyet a parancsnok alkotott a számukra. Az úgynevezett kódfejtés nem volt más, mint hogy kikeressék a szám jelölte oldalon és sorban található írásjegyet a szótárból: az akárhányadik oldal akárhányadik sorának akárhányadik írásjegye. Első írásjegyük a következő volt: ez.

Aztán jött a második, a harmadik… Mígnem meglett az egész szöveg:

Ez az üzenet lehet hamis,

De a kommunista terv igaz.

Ha nem tudatnád mással,

Ne is mutasd meg magad!

Első vonalunkban

Rejtőzik egy áruló.

Wu, Jin, Li, Gu,

Melyikőtök az?

Fejtsük meg a titkot!

Add fel magad

Most, míg teheted, ha

Meg nem teszed, ne bánd!

Csak a császári vizsgákon sikerrel járt egykori jelöltnek juthatott eszébe ilyen intellektuális magamutogatás: verssel támadni az ellenségre. Bár ahhoz képest, hogy írója egykor milyen fényes diadalt aratott a vizsgákon, a versike elég gyenge lett, az alapvető poétikai szabályoknak sem felelt meg. Bár a hadseregben töltött hosszú évek alatt versírói képességei megkoptak, a vers azért fején találta a szöget, megragadta a lényeget, nem kertelt feleslegesen, úgyhogy kétségkívül mestermű volt. Nemhogy Wu, Jin, Li és Gu, de a versben nem szereplő Bai titkár is úgy érezte, mintha minden egyes írásjegy tőrszúrás lett volna. Szél süvített át a helyiségen, a hideg a csontjukig hatolt.