CATHERINE RYAN HOWARD

MR. SENKI SE TUDJA

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Catherine Ryan Howard: The Nothing Man

Copyright © Catherine Ryan Howard 2020

Fordította: Daróczi Péter

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szöveget gondozta: Kelemen Judit

Borítóillusztráció: © Blacksheep Design Ltd.

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-79-8 (epub)

ISBN 978-615-5685-80-4 (mobi)

A Mr. Senkiként ismert sorozatgyilkost egyik túlélője megszállottan próbálja azonosítani egy megtörtént bűnügyről szóló könyv alapján. Azonban Mr. Senki is szerez a könyvből egy példányt, és ahogy olvassa, egyre dühösebb lesz…

„Tizenkét éves voltam, amikor egy férfi betört az otthonunkba, megölte apámat, anyámat, a húgomat, Annát, aki már örökre hétéves marad… Én voltam az a lány, aki túlélte Mr. Senki támadását. És én vagyok az a nő, aki el akarja kapni.”

Ez volt az előszó a Mr. Senki, Eve Black sikeres szerző művében, amelyben arról írt, hogy milyen megszállottan kereste azt az embert, aki megölte a családját.

Jim Doyle is olvasni kezdte a könyvet. Már nyugdíjas volt, harminc éve élt együtt a feleségével, Noreennel és volt egy lányuk, Katie. Jim azonban egy sötét titkot őrzött: ő volt Mr. Senki. Minél tovább olvasott, annál inkább rádöbbent, Eve milyen veszélyesen közel jár az igazsághoz – és egyre biztosabb lett benne, hogy még időben le kell állítania a nőt.

A fejezetekben egymást váltogatja Eve bűnügyi regénye és Jim reakciója arra, amit éppen olvasott, és közben figyelhetjük egyre jobban rettegve, hogy a gyilkos, akit nem tudtak elkapni húsz éve, és a nő, aki nem akarja eltűrni ezt, közelednek egymás felé, és halálos végjátékra lehet számítani.

Mr. Senkivel kapcsolatban az igazság nem ismerésének gyötrelménél csak az igazság rémsége borzalmasabb…

Johnnak és Claire-nek, akiknek osztozniuk kell,
mert egyiküket sem lett volna igazságos első helyre tenni.

Jim járőrszolgálatban volt. Felemelt fej, éber tekintet, hüvelykujj az övbe akasztva. Az övön lógó tárgyak súlya – telefon, adóvevő és méretes elemlámpa – húzta lefelé az övét a derekán, és arra kényszerítette, hogy sétálás helyett nagyokat lépjen. Szerette ezt az érzést. Amikor a nap végén hazamegy és leveszi az övet, hiányozni fog.

A bolt még csak harminc perce nyitott, több volt az eladó, mint a vevő. Jim megkerülte a lakberendezési részleget, aztán átvágott a női ruha- és az élelmiszerosztályon. Ott legalább volt valami mozgás. Néhány fiatal öltönyös férfi vágtatott a gondolák között, úgy kerestek rizstejet vagy előre csomagolt superfood salátát az intenzív koncentrációt igénylő munka utánra, mintha csapatépítési feladat volna.

Jim nézte az arcukat, ahogy rohantak, és tudta, hogy érzik, rajtuk tartja a szemét.

A kijárat felé indult, ahol a bevásárlóközpont többi része kezdődött. Néhány percig figyelte a jövő-menő embereket. Ellenőrizte a sorban álló bevásárlókocsikat. Megállt a virágcsokroknál, és mélyen beleszagolt a virágillatba, ami valamilyen vegyi anyagéval keveredett.

Az egyik edényből szivárgott a víz a padlóra. Jim levette az adóvevőt az övéről, és beleszólt.

– Takarító kell a virágokhoz. Vége.

Várt, miközben a recsegést hallgatta, majd valaki megszólalt unott hangon.

– Vettem, Jim.

Ilyenkor reggelente szerette titokban átolvasni az újságokat. Odament a következő sorhoz. De mielőtt elérte volna az újságokat, azt észlelte a periferikus látásával, hogy valaki elbújik az üdvözlőlapos állvány mögé, öt méterre jobbra.

Jim nem reagált látható módon. Terv szerint folytatta útját, megkerülte az újságos részt, és szemügyre vette az üdvözlőlapokat. Felkapott egy újságot, és maga elé tartotta. Megnézte a címlapot, aztán lassan felemelte a fejét.

Egy nő. Ezen a reggelen ballonkabátot viselt, de nem gombolta be, nagy bőrtáska lógott az egyik vállán, divatos, de kényelmes cipő volt rajta. Nyugtalan tekintet. Egy fiatal szakember munkába menet próbál legalább egy tételt kihúzni a végtelen hosszú tennivalólistáról, mielőtt még beérne az irodába. Valamit szorongatott a bal karja alatt. Jim úgy gondolta, hogy egy könyv lehet.

Egy ding-dong hang zavarta meg a halk zenét a bevásárlóközpontban, majd megszólalt egy hang, és Marissát hívták a virágokhoz.

– Kérjük, hogy Marissa menjen a virágos részhez.

A nő felkapott egy képeslapot, és úgy nézegette, mintha a legérdekesebb dolog volna, amit életében látott.

Jim magasra tartotta az újságot. Ha a nő abból a szögből nézte volna, őszülő hajat és májfoltos kezet lát, de nem látja a férfi nyakában lógó azonosítót a piros betűs BIZTONSÁGI feliratú zseb fölött.

A könyv kicsúszott a nő hóna alól, és hangos csattanással esett a padlóra. Lehajolt érte…

Mr. Senki.

A könyv fekete, fényes borítóján sárga betűkkel virított a cím.

Amikor a nő lehajolt, és felvette, Jim ugyanazt a szót láthatta a gerincen is.

A fejét hirtelen fehér zaj töltötte be lüktetve, mintha valami monoton kántálás lett volna.

Mr. Senki. Mr. Senki. Mr. Senki.

Alig észlelte, hogy a nő figyeli. Képtelen volt levenni a tekintetét a könyvről. Földbe gyökerezett a lába, egyre jobban lenyomta az erősödő kántálás, amely bármikor átválthatott szirénázásba.

MR. SENKI. MR. SENKI. MR. SENKI.

A nő a homlokát ráncolva nézett rá, aztán elindult a pénztár irányába.

Jim nem követte, hogy ellenőrizze, tényleg fizet-e a könyvért, amit normál körülmények között megtett volna. Inkább elindult az ellenkező irányba a gondola felé, ahol írószereket, játékokat és könyveket árultak.

Ez biztosan egy regény, nyugtatta magát. Csak az lehet.

De mi van, ha mégsem az?

Nem kellett sokáig keresnie. Három teljes polc tele volt könyvvel. Mindegyik borítója kifelé nézett.

A sötét kórus rákiáltott.

Rámutatott.

Vádaskodott.

Ezek nem voltak itt tegnap, Jim ebben biztos volt. Éjszaka érkezhetett a szállítmány. Új könyv lehetett. Közelebb lépett, hogy megnézze a szerző nevét.

Eve Black.

Jim számára csak egy tizenkét éves, rózsaszín pizsamás lány volt, aki a lépcső tetején állt, és bizonytalan hangon az apját kereste.

Nem. Az nem lehet.

Pedig az volt. Rajta volt a borítón.

Mr. Senki: egy túlélő keresi az igazságot.

Jim érezte, hogy elönti a forróság. Kipirult az arca. Nagyon remegett a keze, ahogy meg akarta fogni az egyik példányt, ugyanakkor az agya le akarta állítani.

Ne csináld, mondta magának, ahogy odanyúlt a polchoz, és az egyik könyvet levette.

A borító sima tapintású volt. Megérintette a címet az ujjával, és érezte, hogy a betűk találkoznak a bőrével.

Mr. Senki.

Ez volt Jim másik neve.

A sajtótól kapta ezt a nevet, amelyről senki sem tudta, hogy hozzá tartozik.

Jim forgatta a könyvet a kezében.

„Éjszaka hatolt be az otthonukba. Amikor távozott, csak a lány maradt életben… Ő volt az egyetlen túlélője Mr. Senki legrosszabb utolsó támadásának. Eve Black alaposan megismerte a Cork Cityt rettegésben tartó szörnyet, válaszokat keresett – és meg akarta találni a gyilkost.

Ennyi idő után…

Az a kis kurva.

Jim kinyitotta a könyvet. A könyv gerince úgy ropogott, mint egy csont.

MR. SENKI

Egy túlélő keresi az igazságot

EVE BLACK

Iveagh Press

Kiadta az Iveagh Press 2019-ben

az Egyesült Királyságban és Írországban

Copyright © 2019 Eve Black

IVEAGH PRESS IRELAND LTD

42 Dawson Street

Dublin 2

Ír Köztársaság

A Mr. Senkiről szóló cikket A lány, aki… címmel az Irish Times közölte.

A szerző és a kiadó mindent megtett, hogy
a jogtulajdonosok engedélyét megszerezzék,
és elnézést kérnek minden hibáért, amelyeket
majd az utánnyomásnál javítanak.

Eve Black szerzői joga az 1988-as szerzői jogvédelmi törvény
77. bekezdése alapján lett elismerve.

ISBN 987-0-570-34514

Annának
és minden áldozatnak, akiknek a neve
feledésbe merült vagy sohasem jegyezték meg

AZ ÁLDOZATOK

Alice O’Sullivan, 42

Bántalmazták a Bally Lane, Carrigaline, Co. Cork cím alatti otthonában 2000. január 4-én este.

Christine Kiernan, 23

Megerőszakolták Covent Court, Blackrock Road, Cork cím alatti otthonában 2000. július 14-én este.

Linda O’Neill, 34

Megerőszakolták és bántalmazták Fermay, Co. Cork cím alatti otthona előtt 2001. április 11-én este.

Marie Meara, 28 és Martin Connolly, 30

Meggyilkolták őket Westpark, Maryborough Road, Cork cím alatti otthonukban 2001. június 3-án.

Ross Black, 42, Deidre Black, 39 és Anna Black, 7

Meggyilkolták őket Passage West, Co. Cork cím alatti otthonukban 2001. október 4-én.

A szerző, aki 12 éves volt akkor, az egyetlen túlélő.

FORRÁSLISTA:

Azt mondják, minden történetnek három oldala van: az én verzióm, a te verziód és az igazság. Amikor ezt a könyvet írtam, Mr. Senki még nem mondta el a saját verzióját. Feljegyzések, beszámolók, hangfelvételek és személyes beszélgetések vittek közelebb a tényekhez, és kizárólag ezek a könyv anyagának forrásai. Mindent megtettem, hogy minél pontosabban meséljem el mások történetét is – áldozatokét, annak a férfinak a történetét, aki próbálta megállítani a gyilkost. Ugyanakkor ez az én történetem is. Ugyanúgy mesélem el, ahogy magamnak is elmondtam. Azt hiszem, ezzel közelebb kerülhetünk az igazsághoz.

ELŐSZÓ

A lány, aki…

Amikor találkozunk, valószínűleg Evelynként mutatkozom be, és azt mondom, hogy örülök a találkozásnak. Átveszem a poharat a másik kezembe, hogy kezet tudjunk fogni, de olyan esetlenre sikerül a mozdulatom, hogy mindkettőnknek jut néhány csepp fehérbor. Bocsánatot kérek, és valószínűleg el is pirulok. Te csak legyintesz, és tiltakozol, hogy semmi baj, tényleg, de azért látom, hogy gyors pillantást vetsz a blúzodra, amelyet bizonyára most hoztál el a tisztítóból, hogy titokban felmérd a károkat. Megkérdezed, hogy mit csinálok, és nem tudom, hogy csalódottságot vagy megkönnyebbülést érezzek, hogy ez a beszélgetés hosszabb lehet. Azt válaszolom, hogy ezt is, azt is, aztán megkérdezem, hogy te mivel foglalkozol. Amikor megtudom, udvarias érdeklődést mutatok. Aztán csend következik, mert elfogyott a lendület. Egyikünk igyekszik kijátszani a megmaradt kártyáját: Honnan tudod, hogy… Elmagyarázzuk a vendéglátóhoz fűződő viszonyunkat, feltárjuk a kapcsolatainkat. Biztosan van néhány közös ismerős, mert Dublin kis város. Aztán más témákba kapaszkodunk: az esti áramszünet, a mindenkit lenyűgöző podcast, a Brexit. A helyiség kellemetlenül meleg, és idegen testek érnek hozzám, ahogy elhaladnak mellettem, de az idegességem igazi oka, amitől mindig elpirulok, hogy bármelyik pillanatban leeshet a tantusz, te pedig megdermedsz, felkapod a fejed, és rám nézel olyan tekintettel, mielőtt megszólalnál: Várj csak, te vagy az a lány, aki…

Minden alkalommal, amikor találkozom valakivel, ettől a kérdéstől félek, ugyanis én vagyok.

Én vagyok a lány, aki...

Tizenkét éves voltam, amikor egy férfi betört az otthonunkba, megölte anyámat, apámat és a húgomat, Annát, aki már örökre hétéves marad. Hallottam a furcsa és zavaró hangokat, amelyekről később kiderültek, hogy anyám megerőszakolásának és meggyilkolásának és a húgom megfojtásának a zajai voltak. Apám véres és összevagdosott holttestét a lépcső alján találtam meg. Azt hiszem, hogy túlélte a támadást, és megpróbált eljutni a konyhába a telefonhoz, hogy segítséget hívjon. Én a hólyagom miatt maradtam életben, mert felcsempésztem a szobámba egy doboz Club Orange üdítőt, és lefekvés előtt egy órával megittam. Percekkel a behatolás előtt felébredtem, és kimentem a fürdőszobába, mert pisilnem kellett. És ott tudtam elrejtőzni, amikor az egész elkezdődött. A zár gyenge volt, sehová sem lehetett menekülni. Ha a gyilkos próbálkozik az ajtóval, akkor én is halott lennék. De valamiért nem tette.

Mi voltunk az utolsó család, amelyet megtámadott, de nem az első. Mi voltunk az ötödik két éven belül. A média nevezte el Mr. Senkinek, mert az ír rendőrség kijelentette, hogy semmit sem tudnak róla. Azon az estén egy felvillanó reflektoron kívül az út szélén senki sem látta az elkövetőt érkezni vagy távozni. A férfi símaszkot viselt, ezért senki sem tudott használható személyleírást adni róla. Óvszert használt, nem maradt utána ujjlenyomat vagy hajszál, amelyet be lehetett volna gyűjteni. A kést vitte magával – később a pisztolyt –, amikor távozott, csak egyszer hagyott a helyszínen egy kék kötelet, amellyel megkötözte az áldozatát. A kötélről semmit sem tudtak kideríteni. Az elkövető furcsa, rekedt hangon suttogott, nem tudta senki, milyen lehet az igazi hangja. A bűncselekményeket Cork megyében követte el, Írország déli részén, és lecsapott olyan helyeken, mint Fermoy, amely Cork Citytől negyven kilométerre lévő város, vagy a Blackrock nevű külvárosban.

A gyilkos közel két évtized után is még szabadlábon van, és nekem úgy hiányzik a családom, mint egy amputált végtag. Az életemben a hiányuk és a tragikus haláluk, hogy mennyit szenvedhettek, benne van a fülemben, a szám ízében és a bőrömön. Mindenhol, mindig velem lesznek, és nem tudok szabadulni tőlük. Az idő nem gyógyította be a sebet, hanem még rosszabb lett. Mostanra, harmincévesen sok mindent megértettem a veszteségemből, amit tizenkét évesen még nem tudtam felfogni. És az elkövető szörnyeteg még mindig szabadon mászkál, eddig nem azonosították. Talán a családjával együtt él valahol. Ez a lehetőség – vagy valószínűség – a rossz napokon annyira fel tud dühíteni, mert nem láttam át rajta. A legrosszabb napokon pedig azt kívánom, hogy bárcsak engem is megölt volna.

Mi viszont egy karácsonyi partin találkoztunk. Vagy egy esküvőn. Vagy könyvbemutatón. Én nem tudom, te viszont tudod, hogy nem tudnád, mit tegyél, ha nem mondom ki hangosan ezeket a szavakat, válaszolva a kérdésedre.

– Szóval én vagyok a lány, aki… – színlelem a zavarodottságot.

– Milyen lány? Mennyit ittál eddig?

Ebben jó vagyok. Elég nagy gyakorlatot szereztem ebben. Azt fogod gondolni, hogy tévedtél. És folytatódik a beszélgetés.

Addig, ameddig én akarom.

* * *

A támadás után az egyetlen életben maradt nagyszülőm – Colette, apámnak az anyja – elvitt egy Spanish Point nevű helyre Írországban. Október közepén érkeztünk, amikor az utolsó nyaralók már pakoltak, és beköltöztünk egy kis, fehérre festett házba, amelyről a nagyanyám azt mondta, hogy még a nagy éhínség előtt járt ott. A ház piros ajtaja frissen lett lefestve az érkezésünk előtt, és valahányszor ránéztem, mindig azt láttam, hogy vér csöpög a hálószoba falára.

Három hete voltunk ott, mikor rájöttem, hogy kellett lenni temetésnek.

A ház keskeny földsávon állt a parti út és a tenger között, kitéve a tomboló szélviharoknak, amelyeknek ez az első akadály több ezer kilométer után. Elég bizonytalan volt a helyzetünk. Esténként az ágyban fekve hallgattam a hullámok dübörgését, és aggódtam, hogy a következő hullám átcsap a kunyhó fölött, és elsodorja velünk együtt.

Az sem javított a helyzeten, hogy Spanish Point onnan kapta a nevét, hogy a spanyol armada két hajója hajótörést szenvedett itt 1588-ban. A helyi legendák szerint az életben maradt tengerészeket felkoncolták és tömegsírba temették a Tuama na Spainneach, vagyis Spanyol Sírhalom nevű helyen. A téli hónapokban, amikor hamarabb sötétedik, álltam a parton, és elképzeltem, hogy az elhunytak szellemei kiemelkednek a tengerből. A képzeletemben mindig úgy néztek ki, mint az egyiptomi múmiák és a hollywoodi kalózok keverékei, és mindig felém nyomultak.

Az élet Spanish Pointon nyomasztóan unalmas volt. Nem volt televízió és számítógép, és nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna újságot a házban. Nagyanyám, akit Nannie-nek hívtam, minden reggel órákon át hallgatta a rádiót, de csak olyan adókat, amelyek hagyományos ír zenét játszottak a hírek között. Volt vezetékes telefonunk, amely ritkán csengett, de amikor megtörtént, Nannie átküldött a másik szobába, vagy ha az időjárás engedte, ki a házból, és utána suttogva beszélt valakivel. Az első néhány héten és hónapban gyakran csengett a telefon, de utána szinte soha. Annyira ritkák lettek a hívások, hogy a váratlan csengéstől mindketten megriadtunk, rémülten egymáshoz fordultunk, mintha a tűzjelző kapcsolt volna be, és mi nem tudtuk volna, hogy tényleg tűz van, vagy csak téves riasztás.

Az első évben szinte minden nap ugyanúgy telt, a feladatainkat próbáltuk minél jobban elhúzni, hogy a gyász ne tudjon az érzelmeink felszínére törni. Minden étkezés előkészítési, elfogyasztási és rendrakási fázisokból állt. Még az egyszerű, tojásból és pirítósból álló reggelit is el lehetett húzni egy órán át, ha nagyon erőlködtünk. Délelőtt csináltuk azt, amit Nannie munkának nevezett, olyan feladatokat, mint a mosás és takarítás. Ebéd után nagyot sétáltunk a tengerparton, és a vacsorára kiéhezve érkeztünk vissza. Esténként Nannie tüzet gyújtott, csendben üldögéltünk, olvastunk, amíg a lángokból parázs nem lett. Aztán ellenőriztük együtt, hogy bezártuk-e az ajtókat, majd ágyba bújtunk.

Csak amikor már a sötét szobámban feküdtem a takaró alatt, akkor tudtam végre átengedni magam a szomorúságnak, a gyásznak és a döbbenetnek. Engedtem, hogy lerohanjon és elborítson az érzelmek hatalmas hulláma. Tudtam, hogy nem számít, mi történt napközben, mennyire volt hatékony Nannie elterelő hadművelete, ez várt rám a végén. Álomba sírtam magam minden este, és sáros sírhelyek körül vonagló hullákról álmodtam. Főleg Annáról. Próbáltam kihúzni. Próbáltam visszaszerezni.

Soha, egyetlen alkalommal sem beszéltünk arról, ami történt. Nannie még a neveket sem ejtette ki a száján. Néha azért hallottam, ahogy álmában csendesen sírdogál, és egyszer elmentem mellette, miközben anyám egyik fényképdobozát nézegette, és folytak a könnyei. Olyan sok kérdésem lett volna, hogy mi történt, de nem mertem feltenni. Nem akartam felkavarni Nannie-t. Feltételeztem, hogy mi ketten azért rejtőzünk ebben a kunyhóban, mert a férfi, aki meggyilkolta a családom nagy részét, még szabadlábon van, és mostanra tudja, hogy az egyik családtag életben maradt. Néha az álom és ébrenlét határán mintha láttam volna a férfit, ahogy az ágyam végénél áll. Néha már bennem volt a kés, mielőtt felriadtam volna, hogy ez nem a valóság.

Hetente egyszer elmentünk a legközelebbi városban lévő könyvtárba, hogy könyveket válasszunk, aztán elintéztük a bevásárlást (vagy megkapni az üzeneteket, ahogy Nannie nevezte, és én átvettem tőle ezt az elnevezést, és csak az egyetemen jöttem rá, hogy nem mindenki így hívja). Ezeken a kirándulásokon sohasem engedett el a közeléből, és megmondta, ha valaki megkérdezi, mondjam a teljes nevemet, vagyis Evelynt Eve helyett. Amikor egy évvel később elkezdtem a középiskolát Nannie leánykori nevével, további utasítást kaptam. Azt kell mondanom, hogy a szüleim autóbalesetben haltak meg, és egyetlen gyerek vagyok, de csak akkor mondjam ezt, ha kérdezik. Önként semmilyen információt ne adjak, figyelmeztetett Nannie. Ezt a szabályt azóta is követem.

Nem kérdőjeleztem meg. Én csak normális akartam lenni, hogy elfogadjanak az osztálytársaim. Feltételeztem, hogy amit érzek – nagy, nyílt seb volt a lelkemben, amelyet a testem valamennyire elrejtett –, az állandó állapot, amely még rosszabb lesz, ha megerősítem. Nagyon jó lettem színlelésben, hogy jól vagyok és minden rendben van, de ez a finom felület bármikor összetörhetett.

Színleltem végig az iskolában, az érettségi vizsgán, aztán négy évig a Galway Egyetemen, ahol közgazdaságtant tanultam, pusztán azért, mert elismert színvonalú volt. Szerettem olvasni és írni, és aznap este, amikor jelentkeztem, sokáig ültem a képernyő előtt, hogy a Művészetek, Irodalom vagy Kreatív írás ikont válasszam. De nem kockáztathattam, hogy egy szemináriumon traumáról, gyászról vagy erőszakról beszéljek, miközben idegenek bámulnak az arcomba. Nem tudtam választani. Az adatbázis és a matematika sokkal biztonságosabb területnek tűnt.

Már nem álmodtam mozgó holttestekről vagy késes gyilkosokról, de azzal kezdtem kínozni magamat, hogy a tömegben a testvérem arcát kerestem, figyeltem hasonlóságokat, hátha valakiről azt hiszem, hogy így nézhetne ki – amilyen én is voltam tizenhat éves koromban, mivel én voltam az egyetlen kiindulási pont. Nem találtam egyetlen jelöltet sem.

– Valami jó könyv?

Jim becsukta a könyvet, amely akkorát csattant, mint egy puskalövés.

Steve O’Reilly, a főnöke odaállt mellé. A polcnak támaszkodva összefonta maga előtt a karját, az arcán felsőbbrendűség látszott.

Jim fejében sikolyok visszahangoztak. Tizenkét éves voltam… Egy férfi betört a házunkba… Megölte anyámat, apámat és a húgomat… A zár gyenge volt… De valamiért nem próbálkozott. Elnyomta a fejében kavargó gondolatokat, aztán megtalálta a szavakat.

– Nem igazán tartozik a kedvenceim közé – mondta, közben visszatette a könyvet a polcra, kihasználva a lehetőséget, hogy mély lélegzetet vegyen, és megnyalja az ajkát.

– Valóban? – Steve felvonta a szemöldökét. – Megtévesztettél, Jim. Úgy látszott, hogy nagyon is érdekel.

Steve huszonhat éves volt, öltönyt viselt, és mindennap úgy ment dolgozni, hogy zselével kente gyérülő haját, mintha emiatt gondolhatta volna, hogy ő valaki, Jim pedig egy senki. A munkában Jim számára a legnagyobb kihívást az jelentette, hogy visszafogja magát, és ne javítsa ki.

Jim szembefordult Steve-vel. Utánozta a testtartását, összefonta a karját maga előtt, és finoman a polcnak dőlt, mert tudta, hogy ezzel az olcsó trükkel feszélyezi. Teljesen semleges arckifejezést öltött, és Steve szemébe nézett.

– Szükséged van valamire, Steve?

A fiatal férfi egyik lábáról a másikra állt.

– Igen, emlékeztetni szeretnélek, hogy ez a munkahelyed, nem pedig egy könyvtár. – Levette a polcról a Mr. Senki kötetet, amelyet Jim éppen az előbb tett vissza. – Mr. Senki? Mit csinálsz, Jim? Feleleveníted a dicsőséges napokat? Nem, várj csak… egy íróasztal mögött ültél valahol, ugye? Nem engedték, hogy igazi bűnözőket üldözz.

Steve kinyitotta a könyvet a közepénél, ahol vastagabb lapok voltak fotókkal. Bal kezénél volt egy kép egy nagy házról, és gyerekek álltak a karácsonyfánál.

A másik oldalon ceruzarajz látszott.

A ceruzarajz.

Steve rábökött a lapra.

– Igen, igen. Erről hallottam.

Jim fejjel lefelé látta a rajzot, de így is pontosan fel tudta idézni. Mélyen ülő, apró szemű férfi volt rajta kerek arccal. A fej kicsit balra fordult, mintha a modell hallotta volna, hogy a művész a nevén szólítja, és benne volt a válaszolásban.

A könyvben a rajz elfoglalta az oldal kétharmadát, csak egy rövid bekezdés volt fölötte. A szöveg valószínűleg arról szólt, hogy egy szemtanú vallomása alapján készült, aki éppen akkor hajtott el az O’Sullivan család Bally’s Lane-en,  Cork megyében lévő háza előtt 2000. január 14-én, és meglátta a reflektor fényében ezt a férfit az út mentén. Osonva lépkedett, állította a szemtanú. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor valaki látta a Mr. Senkinek nevezett gyilkost.

Jim biztosra ment.

Azon az éjszakán, miközben a sötétben lapult, azt gondolta, hogy felfigyel majd, ha egy autó közeledik, és sokkal hamarabb meghallja a motorzúgást, mielőtt a fényszórók megvilágítanák az utat. Az autót Claire Bardin vezette, egy Franciaországban élő ír nő, aki a semmiből bukkant elő. Meglepte a férfit, ahogy hirtelen közeledett a kanyarban, és Jim meggondolatlanul belenézett a fénybe. Visszagondolva egy hideg áramlatot érzett, a következő pillanatban megint a sötétben volt az út mentén, elszántan, tele adrenalinnal.

Sokkal pontosabb rajzot lehetett volna készíteni, ha Bardin rögtön a legközelebbi rendőrőrsre megy. Ő azonban ezt csak hat hónappal később tette meg, amikor az újságban olvasott a támadásról, és rájött, hogy szemtanúja volt valami fontos dolognak. Másnap reggeltől, miután Jim látta az újságot, mindennap úszni kezdett a helyi uszodában, hogy az arcbőre feszesebb legyen, jobban kiugorjon az arccsontja.

De a szemmel és füllel nem tudott mit kezdeni, mert azok nem öregednek. Még plasztikai műtéttel sem lehet megváltoztatni az arcberendezést, a szemek közötti távolságot.

És Claire Bardin ezeket pontosan látta.

Most Steve tanulmányozta a rajzot.

– Menj vissza dolgozni, Jim. – Becsukta a könyvet, és a hóna alá csapta. – Kiugrom ebédelni. Nem szeretnélek még mindig itt látni, amikor visszajövök.

Miután megtudta, hogy a könyv létezik, Jim nem tudott másra gondolni. Mintha tűzgyűrűként vette volna körül, egyre közelebb vonzotta, kockáztatva, hogy megégeti magát. A ruháját. A bőrét. Az életét. Ha eléri a könyv, belőle nem marad más, csak hamu, és minden titka lelepleződik.

Ki kell iktatnia. Most.

De mi volt ez valójában? Miféle könyv? Miért írta meg a nő? Miért éppen most? Semmi sem változott. Senki sem kereste őt. Ha a nő tényleg őt keresi, akkor már tudja a végkifejletet: nem fogja megtalálni.

Ennyi azonban nem volt elég. Jimnek tudnia kellett, hogy Eve Black miket írt le abban a könyvben, mit csinált azóta, hogy tizennyolc évvel korábban meglátta őt a lépcső tetejéről, és mit árult el a világnak arról az estéről.

Amikor az egyik pénztáros lány megkérdezte Jimet, hogy jól érzi-e magát – mert látta rajta, hogy izzad és kivörösödött az arca –, a férfi felismerte a lehetőséget. Rádión jelzett Steve-nek, hogy rosszul érzi magát, és hazamegy, aztán kikapcsolta az adóvevőt, mielőtt Steve vissza tudta volna hívni. Lehúzta a belépőkártyáját, aztán rohant az autójához, amely a bevásárlóközpont személyzeti parkolójában állt.

Jim azonban nem ment haza, hanem egyenesen a városba autózott.

A Patrick utcán volt a Waterstones nevű üzlet. Jim régebben csak egyszer vagy kétszer járt ott, de emlékezett rá, hogy nagy bolt, másik kijárattal a Paul utcára. Jim nem gondolta, hogy veszélyben volna, de nem is akarta felhívni magára a figyelmet. Nem akarta megvásárolni a könyvet abban a boltban, ahol dolgozott, ugyanakkor nem szerette volna valami kis boltban beszerezni, ahol az eladó valószínűleg emlékezik minden vevőre és a vásárolt tételekre. Az online vásárlás digitális nyomot hagyott volna, és túl sokáig tart.

Jimnek szüksége volt egy példányra.

Leparkolt egy parkolóházban, aztán odasétált a könyvesbolt hátsó bejáratához. Felvette a kabátját, hogy eltakarja az egyenruháját. Ahogy becsapódott mögötte az ajtó, kizáródtak a külvilág zajai, és körülvette a könyvesbolt csendje.

Három-négy vásárlót látott, plusz egy pólós fickó pakolt a polcokra. Összességében nagy volt a nyugalom. Nem szólt a rádió sem.

Jim lassan, de céltudatosan indult a bolt másik végébe. Próbált úgy viselkedni, mint egy átlagos vásárló. Felemelt könyveket, belelapozott, megcsodálta, aztán visszatette. Megállt a különleges ajánlatoknál. A doboz oldalán felirat hirdette, hogy utolsó vásárlási lehetőség.

A bejárat mellett találta meg a Mr. Senki példányait.

Egy külön asztalon voltak félkörben elhelyezve. Középen egy kis állványon volt kirakva egy példány. Mellette kézzel írt kártya:

Cork leghíresebb bűnténye egy túlélő elbeszélése alapján.

Jim megfogta a könyvet, a tenyerére helyezte, mintha úgy megérezné, mit tartogat számára a jövő.

Benne volt minden rossz dolgot, amit elkövetett, minden, amit azóta is titkol? A Mr. Senki fenyegetést jelentett bizonyára, de a gondolat, hogy elolvassa, és felidézze a dicsőséges napokat…

Az magában hordozta a szédítő ígéretét egy ritka élvezetnek.

– Éppen ma érkezett – mondta egy mosolygó férfi az asztal túloldalán, három méterre Jimtől. A negyvenes évei közepén járhatott, elegánsan öltözött, és a kitűzője alapján Kevin volt a neve. – Nagyszerű olvasnivaló egyébként. Már amennyiben van hozzá gyomra. Döbbenetes arra gondolni, hogy mindez itt történt meg.

– Már olvasta? – kérdezte Jim.

– Pár hónapja, amikor megkaptuk a műszaki példányokat.

– És a nő megtalálta őt?

– Nem. Illetve igen és nem. Látja, nehezen lehet megmondani…

Nem volt nehéz, mert Jim ott állt szabadon és ismeretlenül. Arra gondolt, hogy magyarázatot kér Kevintől, de már így is többet beszélgetett, mint amennyit lehetett volna. Két iskolai egyenruhát viselő tinédzser lány nyitott be a boltba, nevetgéltek és hangosan beszéltek, ezzel elvonták Kevin figyelmét, és Jim kihasználta a lehetőséget, hogy felkapjon egy példányt és elsétáljon.

A kassza a bolt közepén kapott helyet. Jim menet közben kiválasztott még egy könyvet, amely ugyanolyan méretű volt, mint a Mr. Senki. A borítóján a kék égbolt alatt színes tengerparti bungalók sorakoztak. Felkapta a kassza mellől az első üdvözlőlapot is, amelyen BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT! felirat volt.

A fiatal, egyetemista külsejű pénztárosnő minden tételt nagy érdeklődéssel személt, amikor beolvasta a vonalkódot.

– Elég vegyes választás – jegyezte meg a nő kényszeredett mosollyal.

Törődj a magad dolgával, mondta volna legszívesebben Jim.

Helyette azonban csak így szólt:

– Nem tudom, mit szeret. Mármint a feleségem. Most van a születésnapja.

– És maga… – A pénztárosnő nézte maga előtt a két nagyon eltérő borítót. – Nem tudott dönteni?

– Olyasmi.

– Ha szeretné, szívesen segítek…

– Ragaszkodom ezekhez, köszönöm.

Úgy tervezte, hogy arra távozik a boltból, amerről jött, de Kevin megint felbukkant a bolt másik végében, igazgatta a polcokat, ezért Jim megfordult, és a főbejárat felé indult.

Ahogy kijutott, azt látta, hogy az egész kirakat tele van a Mr. Senki példányaival.

Mögöttük egy piros táblán régi újságkivágások látszottak.

Szörnyű támadás Blackrockban.

Különleges egység üldözi Mr. Senkit.

Négytagú családot gyilkoltak meg Passage Westben.

Az utolsó nem felelt meg a tényeknek, mert a bűntényt követő reggelen jelent meg, amikor a Bally’s Lane-en levő házról szóló részletek ugyanolyan zavarosak voltak, mint maga a helyszín.

Csak három ember halt meg abban a házban.

És most ez jelentett problémát.

A parkolóban Jim beült az autójába, és bezárta az ajtókat. Szándékosan parkolt távol a fizetőautomatáktól és a liftektől, hogy ne legyen körülötte gyalogosforgalom. Fogta a másik könyvet, amelynek tengerparti bungalók voltak a borítóján, és levette róla a borítót. Aztán ugyanezt csinálta a Mr. Senki példányával, megcserélte a két borítót, így most mindkét könyvnek rejtve maradt az igazi tartalma.

Csak a biztonság kedvéért.

Jim kinyitotta a Mr. Senki saját példányát, és megkereste azt a részt, ahol tartott, amikor Steve megzavarta.

Aztán kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és tovább olvasott.