Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Kulcslyuk Kiadó Kft.

Szondy Máté

TOVÁBBLÉPNI

Hogyan hagyjuk magunk mögött a múlt sérelmeit?

Továbblépni

Copyright © Szondy Máté, 2026

Szerkesztette: Gutman Bea

Az illusztrációkat készítette: Szabó György

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-022-2

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Ajánlom azoknak,
akik újra és újra hiába próbálkoznak az „elengedéssel”,
akik még mindig bosszút akarnak állni az exükön,
akik szerint a megbocsátás a gyengeség jele,
és azoknak is, akik szerint erkölcsi kötelességünk
megbocsátani.

„Mindenki azt állítja,
hogy a megbocsátás csodálatos dolog
– egészen addig, amíg nem kell
megbocsátania valamit.”

C. S. Lewis

„After all, there’s only just the two of us
And here we are, still fighting for our lives
Watching all of history repeat itself
Time after time.
(…)
Your higher power may be God or Jesus Christ
It doesn’t really matter much to me
Without each other’s help, there ain’t no hope for us
I’m living in a dream, a fantasy
If only we could all find serenity
It would be nice if we could live as one
When will all this anger, hate and bigotry be gone?”

Ozzy Osbourne: Dreamer

Előszó a 2025-ös kiadáshoz

Amikor ez a könyv 2014-ben megjelent, az volt az elsődleges célja, hogy segítséget nyújtson a sérelmek által megtépázott emberi kapcsolatok helyreállításához. Az azóta eltelt több mint egy évtized során sok olyan esemény történt a világban, amely tovább gyengítette az emberi kapcsolatok szövetét: világjárvány, háborús konfliktusok, gazdasági válságok, az egyre szélesedő társadalmi egyenlőtlenségek, valamint a társadalmi és politikai szinten is egyre általánosabb kirekesztés, megbélyegzés és elnémítás. Mindez tovább növelte a szorongást és az emberek közötti megosztottságot.

Szintén fontos változás, hogy az online tér egyre nagyobb szerepet kap az emberi kapcsolatokban: a digitális kommunikáció soha nem látott mértékben vált a mindennapi életünk részévé. Ez – amellett, hogy számos pozitív hatása lehet – új veszélyeket is eredményezett. A közösségi média egyfelől lehetőséget ad arra, hogy könnyebben kapcsolatban maradjunk másokkal, másfelől olyan új jelenségeket is felerősített, mint a cyberbullying, az „online lincselés”, az „eltörlés kultúra” (cancel culture) és a digitális intolerancia. Az egyének felelőssége mellett itt óhatatlanul felmerül a közösségi felületek mögött álló cégek felelőssége is. A közösségi médiumok működését szabályozó automatikus algoritmusok arra törekednek, hogy maximalizálják a felhasználók aktivitását – ezt pedig a gyűlöletkeltő, kirekesztő tartalmakkal könnyebben képesek elérni. Az ilyen jellegű tartalmak növelik a kattintásszámot és az aktivitást – miközben súlyosan rombolják a társadalmi kohéziót, a társadalom szövetét.

A fentiek mellett még egy fontos változásnak lehettünk tanúi az elmúlt időszakban: a pszichológiai ismeretterjesztés egyre nagyobb teret kap a különböző közösségimédia-felületeken: számtalan 1-2 perces videóval találkozhatunk görgetés közben, melyek valamilyen népszerű pszichológiai témát járnak körbe. Közülük a legnépszerűbbek talán a párkapcsolati kérdéseket boncolgató videók: „Hogyan ismerd fel, hogy toxikus kapcsolatban élsz?”, „A bántalmazó kapcsolat jelei” – és persze a „Hogyan bocsáss meg?” típusú összefoglalók. Ez a jelenség egyrészt örömteli, hiszen jelzi a lelki folyamatokkal kapcsolatos érdeklődés intenzitását – másrészt komoly veszélyeket és problémákat rejt magában.

Könyvem jelen kiadása több új fejezettel bővült. Az első fejezetben bemutatom, hogy miként hatnak egészségünkre és elégedettségünkre a társas kapcsolatok – és megvizsgálom, milyen evolúciós okok állnak e mögött.

Új fejezetben foglalkozom az online jelenlét és a digitalizáció emberi kapcsolatokra kifejtett hatásával, illetve megvizsgálom, mit tesz velünk és kapcsolatainkkal a közösségi felületeken megjelenő „pszichológiai szóhasználat” (angolul therapy speech). Végül pedig – az individuális megoldási módok után – a sérült szociális kapcsolatok társadalmi szintű megoldási lehetőségeiről írok.

Az új kiadás célja, hogy az emberi kapcsolatok sérüléséről ne „csak” egyéni szinten gondolkodjunk, hanem szélesebb, társadalmi kontextusban is. Amellett, hogy személyes életünkben is fontos, hogy meg akarunk-e bocsátani (illetve képesek vagyunk-e rá), alapvető kérdés, hogy társadalmi léptékben miként tudnánk javítani az emberi kapcsolatok minőségét. Vajon csökkenhet-e a kirekesztés, a bűnbakkeresés és az agresszió, hogy nagyobb teret nyerhessen az együttműködés és elfogadás?

Bízom benne, hogy ez a könyv segíteni fogja a megértést és elfogadást. A valódi változás nem az instant megoldásokban (és az instant bölcsességekben) rejlik, hanem az önismeret mélyítésében és a társadalmi folyamatok aktív alakításában.

BEVEZETÉS

Mindenki, akit valaha ért már sérelem, ismeri a bosszúszomj érzését. Az olyan súlyos események átélése után, mint például a nemi erőszak vagy a gyermekkori bántalmazás, szinte törvényszerű a bosszú utáni intenzív vágy. Időnként azonban ugyanezt az érzést éljük meg egészen apró, jelentéktelennek tűnő dolgok (egy nem viszonzott köszönés vagy az autónk véletlen megkarcolása) hatására is. Bármi miatt is van bennünk bosszúvágy, az képes teljesen lekötni minden figyelmünket és energiánkat. Hosszan és részletekbe menően fantáziálunk arról, hogyan toroljuk meg a sérelmet elkövetőjén, a szóbeli visszavágástól kezdve egészen a véres, agresszív tettekig. Ennek aztán többféle következménye lehet. Egyrészt közben nem vagyunk képesek más érzések megélésére (hogyan figyeljek a gyerekemre, ha folyton az jár a fejemben, hogy miként bosszuljam meg a férjem félrelépését?). Másrészt – amellett, hogy az agresszív fantáziálás bizonyos kielégülést nyújt – sokszor érzünk bűntudatot, amiért képtelenek vagyunk megbocsátani. „Ha jó ember lennék, már rég megbocsátottam volna a páromnak/az apámnak/a kollégámnak.” A bűntudatot erősítik azok a kulturális üzenetek is, amelyek szerint a bosszúvágy egy olyan „betegség”, amelyre a megbocsátás a gyógyír.

„Betegség”-e a bosszú iránti vágy?

E.-t éveken keresztül csalta a férje. Miután ez kiderült, E. hazaköltözött a szüleihez, ügyvédet fogadott és beadta a válókeresetet. Közben újabb és újabb ötletei támadtak arra vonatkozóan, hogy miként álljon bosszút a házastársán. Ám hiába tette tönkre a férfi laptopját, terjesztett róla (csak részben valós) pletykákat, keserítette meg az életét a válóper során, dühe nem csökkent. Egy idő után elkezdett vágyni arra, hogy megszabaduljon a bosszúszomjától, ezért elolvasott két, a megbocsátásról szóló önsegítő könyvet. Ezekből megtanulta, hogy „a bosszúvágy a gyengeség jele”, és „saját maga gyilkosává válik, ha nem bocsát meg” – bosszúvágya azonban továbbra sem csitult. Fölkeresett egy ezoterikus tanácsadót, aki elmondta neki, hogy ha valóban meg akarna bocsátani, akkor képes is lenne rá – tehát jobban, erősebben kell akarnia. E. néhány napon keresztül nagyon erősen meg akart bocsátani a férjének. A harmadik napon azonban kontrollálhatatlanul elborították a házastársától elszenvedett sérelmek emlékei, eltépte az utolsó közös fotójukat, és nem ment el többet a tanácsadóhoz. Önmagát selejtesnek, hibásnak érezte, amiért nem képes megbocsátani.

Valószínűleg Önnel is előfordult már, hogy jónak, nagylelkűnek vagy erkölcsileg magasabb rendűnek gondolta magát, amikor azt érezte, hogy megbocsátott valakinek (hogy aztán rossznak, gyöngének, erkölcsinek alacsonyabb rendűnek érezze magát, amikor újra megjelent a bosszúvágy). A megbocsátásnak gyakran tulajdonítunk erkölcsi minőséget. Az önsegítő könyvek, a közösségi médiumok önjelölt „terapeutái” és a kulturális mítoszok ellenére azonban a bosszúvágy nem betegség. Egy olyan érzésről van szó, amely meglehetősen gyakori (az emberek 64%-a állítja, hogy az elmúlt hónap során érezte), és amely az emberi lélek természetes megnyilvánulása. Tévedés azt gondolni, hogy a bosszúvágy embertelen, „emberalatti” érzés, míg a megbocsátásra való képesség a humánum valódi jele. A bosszúra és a megbocsátásra való képességünk párhuzamosan alakult ki az evolúció során, és bizonyos körülmények között mindkettőre szükség van. (Ez pedig még azzal együtt is igaz, hogy a krónikus bosszúvágynak vitathatatlanul vannak káros hatásai.)

„Meg akarok bocsátani!”

A „meg akarok bocsátani, de nem tudok” talán az egyik leggyakoribb a párterápiákon elhangzó mondatok közül. (Persze nagy a verseny: szintén gyakori a „Te tetted tönkre a kapcsolatunkat!” és a „Mondj már valamit te is! Látja, milyen, doktor úr? Most sem mond semmit…” fordulat is.) De van-e értelme akarni a megbocsátás érzését? Van-e értelme akarni bármilyen érzést? Az érzelmeinket ugyanis nem tudjuk (közvetlenül) akaratlagosan szabályozni. Ha ezt esetleg nem hinné el, kipróbálhatja: gondoljon egy ismerősére, aki szimpatikus Önnek, és akit egy kicsit vonzónak talál. (Ha Ön heteroszexuális, akkor ez az illető legyen ellenkező nemű.) Most azt kérem, hogy legyen szerelmes ebbe a személybe. Ne csak egyszerűen gondoljon rá, vagy fantáziáljon róla, hanem érezze szerelmesnek magát! Sikerült? Alig valószínű. Ha az érzések irányítása ennyire egyszerű volna, akkor a pszichológusok minden bizonnyal munka nélkül maradnának. A sérelemre vonatkozó érzéseinkre, gondolatainkra tehát nem tudunk közvetlenül hatni. Amire befolyással lehetünk, az a megbocsátásra való hajlandóság, a megbocsátás melletti elköteleződés és az ennek megfelelő viselkedés. Ha ez megvan, akkor remélhetjük, hogy lassan az érzéseink is megváltoznak. Ez azonban egy hosszú és nehéz folyamat.

A megbocsátás félreértésének veszélyei

A lélektan egyik népszerű ágának, a pozitív pszichológiának az üzeneteit sokan és sokszor egyszerűsítették és „butították” már le – ilyen például a „Légy pozitív!” semmitmondó és üres frázisa. A megbocsátás témája fokozottan veszélyeztetett ebből a szempontból. Hiába sugallják időnként különböző guruk és tanítók, nem igaz, hogy mérlegelés és a körülmények figyelembevétele nélkül mindig és mindenkinek meg kell bocsátanunk. Családon belüli erőszak esetében például gyakran ismétlődik a bántalmazás-elmenekülés-megbocsátás-visszatérés kör, amely sokszor a bántalmazott személy (aki az esetek több mint 90%-ában nő) súlyos sérüléséhez vagy halálához vezet. Ez akkor történhet meg, ha azt gondoljuk, hogy a megbocsátás minden esetben egyet jelent a kapcsolat folytatásával, ami teljes tévedés. Ha úgy látjuk jónak, dönthetünk úgy is, hogy megbocsátunk, és nem akarjuk folytatni a kapcsolatot. A megbocsátás melletti elköteleződés előtt tudatosítanunk kell magunkban, hogy a megbocsátás csak az egyik lehetséges reakció a sérelem után, nem pedig egy kötelező gesztus („meg kell bocsátanom, mert ezt mondja az anyám/a vallásom/a pszichológusom”).

A társadalomba ágyazva

A pszichológusok és az önsegítő könyvek egyik gyakori hibája (számos ilyen létezik egyébként) az, hogy elfelejtkeznek az ember közösségi természetéről. Automatikus módon hat ránk az a környezet, amelyben élünk. Az, hogy milyen mértékű utálatot, gyűlöletet vagy épp elfogadást érzünk egy adott személy vagy csoport iránt, nemcsak tőlünk függ, hanem attól a társadalomtól is, amelyben élünk. A közösségi normák például normalizálhatnak kirekesztő viselkedésmódokat (ahogy azt 2025 Amerikájában vagy Magyarországán látjuk), vagy épp elvárásokat fogalmazhatnak meg az elfogadással és megbocsátással kapcsolatban. Fontos, hogy tudatosítsuk ezeket a hatásokat, hiszen erősen hatnak ránk.

A könyvről

„A könyv ne csak barátunk, hanem ellenségünk is legyen: értsük meg, de vitatkozzunk is vele. Az olvasás így válik a hasznunkra.”

Diderot

„A megbocsátásról?” – kérdezett vissza egy ismerősöm, miután elmondtam neki, hogy miről írok éppen. „Az előző könyved elolvasása után rájöttem, hogy mennyire nem élem meg a jelent… Már előre ideges vagyok az új miatt: nekem nem megy a megbocsátás sem… Biztos, hogy fel fogom húzni magam rajta…”

A könyv megírásával nem az volt a célom, hogy minél több olvasót tegyek frusztrálttá, hanem az, hogy körüljárjak egy olyan kérdést, amellyel kapcsolatban számos téves elképzelés él a köztudatban. Az, hogy a kezében fogja ezt a kötetet, azt jelenti, hogy a megbocsátás (vagy annak hiánya) fontos téma az életében (vagy az, akitől a könyvet kapta, ezt gondolja Önről). Kérem, ne várja azt, hogy pusztán az elolvasása elegendő ahhoz, hogy megbocsásson bárkinek is: ha így működnének az ismeretterjesztő jellegű pszichológiai könyvek, olvasótáboruk kizárólag boldog, elégedett és sikeres emberekből állna, ám látjuk, hogy ez sajnos nincs így.

A könyv két nagyobb részre tagolódik. Az első részben inkább elméleti kérdéseket járok körül (Mi az a megbocsátás? Hogyan viszonyul a bosszúvágyhoz? Miképp zajlik a megbocsátás folyamata, milyen tényezők nehezítik meg és milyen hatásai vannak?). A második részben azt mutatom be (az Elfogadás és Elköteleződés Terápia kontextusában), hogy milyen módszerek vihetnek közelebb a megbocsátó módon való viselkedéshez. Ezzel azonban sajnos nem tudom megspórolni azt a munkát és energiabefektetést, ami az Ön részéről szükségeltetik, ha dolga van a megbocsátással.

Egyetemi oktatóként és kutatóként fontosnak tartom a tudományos igényességet – a könyvben olvasható elméletek és összefüggések ezért nem pusztán spekulációk, hanem tudományosan alátámasztott tények. Ennek ellenére egy olyan szubjektív és érzelmek által áthatott témáról, mint a megbocsátás, természetes módon mindenkinek megvan a maga saját elképzelése és tapasztalata. A fenti diderot-i idézet szellemében tehát azt ajánlom: ahelyett, hogy gondolkodás nélkül el- és befogadná az általam írtakat, bátran vitatkozzon akár minden szavával!

1. fejezet
Az emberi kapcsolatok kettőssége: Közösség és kirekesztés

Az emberi természet egyik legnagyobb paradoxonja, hogy egyszerre vagyunk képesek önzetlen együttműködésre és könyörtelen kirekesztésre. Ugyanaz a faj, amely közös erőfeszítéssel vadászott a jégkorszak mamutjaira és épített csodálatos civilizációkat, hajlamos arra is, hogy ellenséget kreáljon a „másikból” és kirekesszen embercsoportokat. Mi magyarázza ezt a kettősséget? Hogyan vagyunk képesek a kooperációra, miközben sokszor elemi gyanakvással tekintünk az idegenekre? Ennek megértéséhez megvizsgálom az evolúció során kialakult emberi hajlamot a megbocsátásra, a bosszúállásra, az ellenségkép-alkotásra és kirekesztésre – és azt, hogy ezek a hajlamok miként érhetők tetten különböző történelmi példákban. Mindez segíthet megérteni a mi személyes, sérelmekre adott reakcióinkat is.

Evolúciós örökség: az együttműködés és kirekesztés gyökerei

A legtöbb főemlőssel összehasonlítva az ember igen együttműködő lény.1 Fajunk evolúciós sikertörténete elsősorban az együttműködési készségünknek köszönhető. Őseink kis csoportokban éltek, ahol az együttműködés nem pusztán előnyös volt, hanem a túlélés feltétele. Képzeljünk el egy korai vadászó-gyűjtögető közösséget: egyetlen ember képtelen lenne elejteni egy mamutot vagy megvédeni magát egy kardfogú tigristől, de egy összetartó csapat közös stratégiával és egymásra utaltsággal sikerrel járhatott. Azok a csoportok, amelyek tagjai megbíztak egymásban, megosztották az élelmet és közösen nevelték a gyerekeket, nagyobb eséllyel maradtak fenn. Ennek eredményeként az együttműködési hajlam az emberi természet alapvető részévé vált.

Yuval Noah Harari sokat idézett elképzelése szerint2 az emberi faj hatékonysága abból fakad, hogy képesek vagyunk rugalmasan szerveződő, együttműködő hálózatokat létrehozni (ezt elsősorban a közös hiedelmeink és történeteink teszik lehetővé). Az olyan közös fikciók, mint a törzsi totemek, a vallási mítoszok vagy épp a nemzeti identitás élménye, kohéziót teremtenek a csoporton belül, így segítve elő a széles körű kooperációt.

Az éremnek azonban van egy másik oldala is: az evolúció nemcsak az együttműködést jutalmazta, hanem az idegenekkel szembeni óvatosságot és bizalmatlanságot is. Ezt a kettős jelenséget nevezik a kutatók „parokiális” – nepotista, a rokoni vagy szűk ismerősi kört előnyben részesítő – altruizmusnak: evolúciós szempontból hajlamosak vagyunk a saját csoportunk iránti szolidaritásra és az idegen csoportokkal szembeni ellenségességre.

Ennek a fajta „mi és ők” megkülönböztetésnek biológiai alapjai is vannak. Miközben az általában „kötődési hormonnak” tekintett oxitocin növeli az összetartozást és a bizalmat a „saját” (in-group) csoport tagjai között, a külső csoport (out-group) tagjaival szemben felerősítheti az ellenségességet és gyanakvást.3 Vagyis ugyanaz a kémiai anyag, amely elősegíti az egymásról való gondoskodást a családunkon vagy közösségünkön belül, felerősítheti a törzsi gondolkodást és a „kívülállókkal” szembeni fenntartásainkat.

Törzsi gondolkodás: mi és ők

A törzsi gondolkodás mélyen gyökerezik az emberi pszichében és evolúciós örökségünk része. A korai embercsoportokban a túlélés attól függött, hogy őseink mennyire tudtak összetartani és együttműködni egy közös ellenséggel szemben. Ez a gondolkodásmód ma is jelen van, és számos társadalmi, politikai és kulturális jelenséget meghatároz.

A törzsi gondolkodás egyik legfontosabb jellemzője a mi-ők kettősség: a saját csoportunkat erényesebbnek, igazságosabbnak látjuk, míg a másik csoportot hajlamosak vagyunk veszélyesnek, erkölcstelennek vagy alacsonyabb rendűnek tekinteni. Ezt látjuk a sportban, ahol a szurkolók fanatikusan védik saját csapatukat, a politikában, ahol a párthűség gyakran felülírja az objektív tényeket, vagy a vallási közösségek között, ahol az „igazi hit” és a „tévelygők” közötti határvonal rendkívül élessé válhat. Ilyenkor az identitás fontos elemévé válik, hogy hova nem tartozik a személy: ezt látjuk akkor, amikor például egy Fradi-drukker Újpesttel szemben, egy konzervatív keresztény pedig, mondjuk, a szabadelvű liberálisokkal szemben határozza meg magát.

A belénk kódolt törzsi gondolkodás befolyásolja a megbocsátásra való hajlandóságunkat is: saját csoportunk tagjainak cselekedeteit általában jogosnak, a másik csoport tagjainak viselkedését gyakran hibásnak, hitványnak, erkölcstelennek, bűnösnek találjuk. Emiatt a „másoktól” elszenvedett vélt vagy valós sérelem sokkal gyakrabban vált ki bosszúvágyat, és csökkenti a megbocsátás valószínűségét.

A törzsiség meghaladása

Az emberi történelemben ugyanakkor számos példát találunk arra is, hogy az emberek képesek a törzsi gondolkodás és viselkedés meghaladására. Túl tudnak lépni szűk csoportjuk határain, illetve a törzsiség érzéséből fakadó bosszúvágyon. Álljon itt példaként Immaculée Ilibagiza története. 1994-ben Ruandában két hutu milícia legalább félmillió tuszit ölt meg. Az akkor 22 éves Immaculée hetedmagával rejtőzött 91 napon keresztül egy alig néhány négyzetméteres búvóhelyen. A mészárlásban megölték apját, anyját és két testvérét. Immaculée a Left to Tell című könyvében részletesen leírja, hogyan döntött a megbocsátás mellett.

Ám a törzsi gondolkodás meghaladásának nem csak individuális példáit láthatjuk. Az Európai Unió például egy olyan politikai és gazdasági közösség, amely az európai nemzetek együttműködésének egyik legjelentősebb példája. Az EU története jól mutatja, hogyan lehet a törzsi (vagy nemzeti) gondolkodást meghaladni és egy kooperatív, békés közösséget létrehozni.

Európa évszázadokon át háborúk színtere volt, amelyek milliók életét követelték, valamint gazdasági és politikai káoszt okoztak.

A háborúban szemben álló nemzetek belátták, hogy a tartós béke és jólét záloga az, ha gazdasági és politikai téren összefognak. A nyugat-európai országok integrációja – kezdve a közös szén- és acélközösségtől egészen az EU-ig – példátlanul hosszú békeidőszakot eredményezett a kontinensen.

Az emberek képesek felülkerekedni az ősi törzsi ösztönökön, ha felismerik a nagyobb közös érdekeket. Ugyanakkor sok példát látunk arra is, hogy egy vezető vagy közösség szándékosan nyúl a kirekesztés és gyűlöletkeltés eszközéhez.

A gyűlölet felhasználása

„És ti, akik Rugunga közelében éltek… menjetek ki. Látni fogjátok a csótányok szalmaházait a mocsárban… Azt gondolom, hogy azok, akiknek van fegyverük, azonnal menjenek ezekhez a csótányokhoz… Kerítsék be és öljék meg őket…”

Ezek a mondatok 1994. április 12-én hangzottak el a ruandai Radio Télévision Libre des Mille Collines (RTLM) rádiócsatornán Kantano Habimanától, a rádió bemondójától. Az RTLM-en sugárzott tusziellenes gyűlöletbeszéd és propaganda bizonyítottan növelte a tuszikkal szembeni agresszió intenzitását és mértékét.4

Bár az emberek sokszor képesek félretenni az egyéni érdekeket és a törzsi gyűlöletet, ha egy vezető vagy közösség megosztásban és gyűlöletkeltésben érdekelt, könnyen képes aktiválni a leegyszerűsítő „mi-ők” gondolkodást.

Rövid távon az ellenségkép kialakításának számos kívánatosnak tűnő hatása lehet a hatalmon lévők számára. „Az alapötlet, hogy a kormányoknak mindig kell egy ellenség, még akkor is, ha nincs háború. Ha nincs valódi ellenség, ki kell egyet találni. Ez megrémiszti a lakosságot, és amikor az emberek rémültek, nemigen rakoncátlankodnak” – írta Paul Auster 2003-ban, Az orákulum éjszakája című regényében.

- Népszerűség növelése, összetartás erősítése. Ha az emberek fenyegetve érzik magukat egy külső vagy belső ellenség által, hajlamosak szorosabban összezárni a vezető mögött. A politikatudomány ezt „zászló körüli gyülekezés” (rally ’round the flag) hatásnak nevezi. Az Egyesült Államokban például George W. Bush elnök támogatottsága az egekbe szökött a 2001. szeptember 11-i terrortámadásokat követően. 80% körüli népszerűséget ért el, mivel az ország egy emberként sorakozott fel a közös ellenséggel (azaz a terrorizmussal) szemben. A félelem és a harag érzése sokakat arra ösztönöz, hogy félretegyék belső kritikájukat, és a vezetés védelmére keljenek a külső fenyegetéssel szemben.

- Figyelemelterelés a belső problémákról. Egy jól megválasztott ellenségkép hatásosan eltereli a közvélemény figyelmét a kormány belső problémáiról, botrányairól vagy a társadalom valós gondjairól. A lakosság haragja ilyenkor nem a vezetés hibáira irányul, hanem a kijelölt bűnbak felé: „A figyelmet úgy tudjuk elterelni a rossz gazdasági mutatókról, hogy egy külső ellenséget teremtünk.”5 Így válhat a közbeszéd témájává a gazdasági válság vagy a kormányzati inkompetencia helyett például a „külső összeesküvők” tevékenysége.

- Az elnyomás igazolása. Ha létezik valamilyen állandóan jelen lévő, fenyegető ellenség, az igazolást adhat a hatalomnak, hogy korlátozzon bizonyos szabadságjogokat. Háborús időkben vagy terrorveszélyre hivatkozva például könnyebben elfogadtatható a cenzúra, a fokozott megfigyelés vagy akár az ellenzéki hangok elhallgattatása. Az állampolgárok biztonság iránti vágya ilyenkor sokszor erősebb, mint a szabadságjogok iránti aggodalom.

- Bűnbakképzés. Az ellenségkép konkrét bűnbakot szolgáltat, akit a társadalom problémáiért okolni lehet. Ahelyett, hogy a komplex és nehezen megérthető és megoldható gondok (legyen szó a munkanélküliségről, a korrupcióról vagy a járványokról) valódi okaival kellene szembenézni, egy egyszerűsített magyarázat kínálkozik: „Mindenről ők tehetnek.” Ez rövid távon megnyugtató illúziót adhat, hiszen könnyebb valakit hibáztatni, mint absztrakt folyamatokat megérteni.

A gyűlöletkeltés ára

Az ellenségkép kreálása természetesen kétélű fegyver. A rövid távú előnyökért hosszú távon komoly árat kell fizetni. Egyrészt, az állandó feszültségkeltés és a gyűlölet légköre kikezdi a társadalmi kapcsolatok szövetét. Ahol folyamatosan ellenséget kiáltanak, ott az emberek általános szorongása és bizalmatlansága is megnő. A kirekesztett, bűnbaknak kikiáltott csoport tagjai számára ez komoly trauma és megbetegítő tényező. A hatás azonban általánosabb: a gyanakvó-ellenséges, „mindenki összeesküdött ellenünk” típusú közhangulat nem kedvez a kapcsolódásnak, a nyíltságnak, a felszabadult, kreatív gondolkodásnak, és végső soron a valódi problémák megoldásának sem.

Másrészt, az efféle politika gyakran önbeteljesítő jóslattá válik. Ha egy nemzet folyamatosan ellenséget lát a szomszédjában, akkor esélyes, hogy előbb-utóbb tényleg konfliktusba is sodródik vele. A mesterségesen gerjesztett gyűlölet elszigetelődést eredményezhet és valódi ellenségeskedéssé fajulhat.

Végül pedig a társadalmi megosztottság hosszú távon aláássa az ország stabilitását és fejlődőképességét. Ahol polgárok csoportjai egymást tekintik ellenségnek (etnikai, vallási vagy politikai alapon), ott lehetetlen a közös célokra összpontosítani – például a gazdasági növekedésre, az oktatás fejlesztésére vagy épp egy járvány elleni összefogásra. Pedig a világunk egyre inkább olyan globális kihívásokkal néz szembe (pl. klímaváltozás, járványok, mesterséges intelligencia szabályozása), melyeket egyetlen ország vagy közösség képtelen egyedül kezelni. Az utolsó fejezetben részletesen körbejárjuk Yuval Noah Harari gondolatait, miszerint épp olyan időszakban látszik elengedhetetlennek a globális összefogás, amikor világszerte megerősödnek az elkülönülést, a határok fontosságát és az egyéni megoldásokat hangsúlyozó autoriter vezetők.

Változékony-bizonytalan-összetett-többértelmű

Elég öt percet eltölteni bármilyen közösségi médium olvasásával vagy bármelyik híradó megtekintésével, és egyértelműen érezni fogjuk, mire vonatkozik a VUCA betűszó. A világunk, illetve annak szubjektív megélése változékony (Volatility), bizonytalan (Uncertainty), összetett (Complexity) és többértelmű (Ambiguity). Az emberi, politikai és társadalmi dinamikák kiszámíthatatlanok, hiányoznak az egyértelmű kapaszkodók, számos tényező folyamatosan változik az életünkben – ez pedig bizonytalanságot és szorongást eredményez. A VUCA világban élni azt jelenti, hogy minden állandóan mozgásban van, a normák folyamatosan változnak, és a biztosnak hitt struktúrák egyik pillanatról a másikra meginoghatnak.

A digitalizáció és a globalizáció felgyorsította az információáramlást, ami felerősítette a VUCA-hatást. Az információk tömege, a vélemények és nézőpontok folyamatos ütközése szorongást és túlterheltséget szül. Egyre nehezebb eldönteni, mi az igazság, mi a helyes cselekedet, és hogy egyáltalán milyen értékekhez érdemes ragaszkodni.

Ez az állandó feszültség és bizonytalanság jelentős hatással van az emberi kapcsolatainkra és a megbocsátásra való hajlamunkra.

Egyrészt úgy tűnik, hogy a „VUCA világban” egyre görcsösebben kapaszkodunk a meglévő értékeinkbe. Az úgynevezett Rettegéskezelés Elmélete (Terror Management Theory)6 szerint, amikor az emberek szembesülnek saját halandóságukkal és az élet kiszámíthatatlanságával, hajlamosak radikálisabb módon ragaszkodni kulturális hiedelmeikhez és identitásukhoz. Ez megmagyarázza, miért tapasztalunk világszerte növekvő társadalmi polarizációt, és miért válik egyre népszerűbbé a „múltba kapaszkodás” narratívája.

A másik reakció pedig az, hogy egyre erősebben vágyunk az irányításra, ami sokakat az autoriter vezetők és szélsőséges ideológiák felé terel. Ha úgy érezzük, hogy a világ kicsúszik a kezünkből, akkor olyan vezetőket keresünk, akik azt ígérik: rendet teremtenek. Nem véletlen, hogy a populista politikai mozgalmak megerősödtek az utóbbi években – az emberek a stabilitás illúzióját keresik, és inkább választanak egy erős, határozott vezetőt, mint hogy együtt éljenek a bizonytalanság feszültségével.

Mindezek a tényezők nemcsak a társadalmi és politikai életet formálják, hanem a mindennapi kapcsolatainkat is. A VUCA világ hatására az emberek közötti bizalom sérülékenyebbé válik. A gyorsan változó környezetben a hosszú távú elköteleződés növekvő kihívást jelent, a társas kapcsolatokban egyre nehezebb megteremteni az állandóságot.

Ahogy a körülöttünk lévő világ mind bizonytalanabb és kiszámíthatatlanabb, a közeli kapcsolatokból merített támogatás felértékelődik – és így az ezen kapcsolatoknak való kitettségünk is egyre nő.

2. fejezet
A gyűlölet és a megbocsátás új „terei”. Közösségi médiumok és az eltörlés kultúrája

Online jelenlétünk állandósulása óta már nem csak a személyiségünk, a családi hatások, illetve az erkölcsi (esetleg vallási) normáink határozzák meg, hogy mit gondolunk a sérelmekről, a bocsánatkérésről és a megbocsátásról. Ezeken kívül már hatással van ránk a közösségi médiumokból ránk zúduló rengeteg információ is: az ismeretterjesztő jellegű pszichológiai nyelvezetet használó videók és posztok, az online gyűlöletbeszéd és a megbocsátás esélyét csökkentő „eltörléskultúra”. Az, hogy milyen online csoportokban vagyunk tagok; hogy mennyi időt töltünk online felületeken és hogy ott milyen hatások érnek minket, nagymértékben befolyásolja a bosszúval és a megbocsátással kapcsolatos gondolatainkat.

Terápiás nyelvezet

A terápiás nyelvezet (therapy speak) azoknak a (szak)kifejezéseknek az általánossá válását jelenti, amelyeket eredetileg a pszichológia és pszichoterápia világában használtunk. „Határok kijelölése”, „mérgező viselkedés”, „nárcisztikus személy”, „triggerelő esemény”, „belső gyermek” – a sor a végtelenségig folytatható. TikTok-videók, előadások, workshopok, képzések, könyvek járják körül az egyes témákat (igen, bizonyos szempontból például ez a könyv is ide tartozik).

A jelenség mögött részben pozitív pszichológiai mechanizmusok állnak: az, hogy egyre szabadabban lehet beszélni pszichológiai témákról és problémákról, segítheti az önreflexiót.

A lelki problémákat hosszú ideig elhallgatás és tabusítás övezte, aminek következményeként a félresikerült „öngyógyítási” kísérletek domináltak. A korábbi férfiképpel nem fért össze az, hogy valakinek lelki problémái legyenek. Sok évvel ezelőtt, amikor még börtönpszichológusként dolgoztam, gyakran tapasztaltam, milyen nehezen osztanak meg nehéz belső élményeket azok a fogvatartottak, akik mindenáron igyekeznek fenntartani a kemény és macsó (ön)képet (hasonlóan sok férfi felsővezetőhöz a civil életben). A ki nem mondható problémák egyik elsődleges „öngyógyító” módszere pedig az alkoholfogyasztás – talán nem véletlen, hogy Magyarország a világelsők közt van az alkoholisták arányát tekintve.7

Bár nem valószínű, hogy a kocsmalátogatók lennének a „belső gyermek ápolásáról” szóló TikTok-videók elsődleges célcsoportja, hosszú távon a közbeszédben elterjedő pszichológiai kifejezések növelhetik a mentális egészségtudatosságot, és segítenek az embereknek nevet adni komplex érzéseiknek. Ez előmozdíthatja az árnyaltabb önreflexiót, illetve az igények és szükségletek megértését. Ezenkívül közösséget és identitást is nyújthat azoknak, akik valamilyen mentális problémákkal küzdenek, és csökkentheti a stigmatizáció veszélyét.

Ugyanakkor a terápiás nyelvezet túlzott vagy nem megfelelő alkalmazása számos problémát is eredményezhet. Először is, a közösségi médiumokban megszólaló „szakértők” jelentős része valójában önjelölt tanácsadó, mindenfajta valódi pszichológiai végzettség és képzettség nélkül. Ahogy az sem jogosít fel műtétek elvégzésére, hogy kivették a vakbelem, úgy az sem tesz senkit pszichológussá, hogy esetleg évekig jár terápiába vagy önismeretbe. Ennek ellenére számos megszólaló „tapasztalati szakember” – a szakmai, etikai normák és szabályok hiánya pedig komoly veszélyeket jelenthet. Megjelenhet az ítélkezés, a moralizálás, a leegyszerűsítő, poppszichológiai tanácsok terjesztése. A sérelmek és a megbocsátás témájával kapcsolatban különösen kontraproduktívak lehetnek az ilyen jellegű tanácsok. Egy létező példa: „Meg kell bocsátanod, különben állandósulnak a negatív rezgéseid.” Az ilyen gondolatok újabb és újabb negatív érzéseket és reakciókat eredményezhetnek, ahogy azt később bemutatjuk.

Ám még ha a tanácsokat osztó személy valódi szakember is, kétséges, hogy egy néhány mondatos poszt vagy egy pár perces videó elég teret ad-e olyan komplex kérdések bemutatásának, mint a megbocsátás (de itt bármilyen egyéb lelki folyamatról is beszélhetünk). Bár az egy-két mondatos bonmot frappáns lehet egy Facebook-posztban, óhatatlanul leegyszerűsítő és így félreértésekre adhat okot. Vágyunk az egyszerű megoldásokra és megmondásokra, de az emberi kapcsolatok és érzések nem egyszerűek. Ilyen szempontból az önsegítő könyvek előnye a közösségi médiumokhoz képest az, hogy bővebb teret hagynak a nehéz, komplex témák kifejtésére.

Terápiás nyelvezet a kapcsolatokban

A terápiás nyelvezet nem megfelelő (túlzó, téves) használata számos problémát okozhat a kapcsolatokban.

Először is, gyakori jelenség a fogalmi fegyverkezés: a terápiás kifejezéseket védekezésre vagy támadásra használjuk. Például, ha egy vitában folyamatosan azzal vádoljuk a vitapartnerünket, hogy „triggerel” minket vagy „toxikus”, akkor ez szükségtelenül növeli a feszültséget és nehezíti a hatékony konfliktuskezelést.

Ha valaki minden problémával kapcsolatban diagnosztikus címkét ragaszt akár saját magára, akár másokra, akkor mély és valódi önreflexió helyett önigazolás válhat a terápiás nyelvezetből. Ez megakadályozhatja, hogy szembenézzen a helyzetével – hiszen könnyebb azt mondani, hogy „azért viselkedem így, mert ilyen és ilyen traumám van”, mint megpróbálni változtatni a káros viselkedésformáimon. Az élményeink felcímkézése hasznos, ha segít megérteni önmagunkat és előmozdítja a változást, de ha inkább „belemerevít” különböző viselkedésformákba, akkor káros. Ha az adott címkét az identitásunk stabil és fontos részévé tesszük (például „szorongó-bizonytalan kötődésű vagyok”), attól beszűkül az énképünk és a viselkedésrepertoárunk.

A pszichológiai szakkifejezések használatával sokszor racionális magyarázatokat keresünk a viselkedésünkre és az érzelmi reakcióinkra. Például, ha a konfliktuskerülésre való hajlamom miatt az első apró feszültség esetén kilépek a kapcsolataimból, akkor „csak a határaimat védem”. Ha a szorongásom miatt elkerülöm a legkisebb kihívásokat is, akkor „el akarom kerülni az újratraumatizálódást”. Ilyen esetekben a terápiás nyelvezet mögött gyakran védekező mechanizmus húzódik, ami hosszú távon magányhoz és elszigetelődéshez vezethet.

Ha nem vagyunk óvatosak, a jól csengő pszichológiai szakszavak kritikus címkézésként is hathatnak: aligha mélyíti például a párunkkal való kapcsolatot, ha „ko-dependensnek” nevezzük. Az empatikus kapcsolódáshoz – és a megbocsátáshoz – arra van szükség, hogy címkék nélkül, minél „emberibben” kapcsolódjunk a másikhoz.

Amikor nem elég bocsánatot kérni: a cancel culture pszichológiája

2020 júniusában J. K. Rowling, a Harry Potter-könyvek ünnepelt és kedvelt írónője egy Twitter-bejegyzés miatt került a közösségi média célkeresztjébe. Miután egy, a transznemű emberek jogairól szóló cikkhez azt a megjegyzést fűzte, hogy „emberek, akik menstruálnak – biztos vagyok benne, hogy erre létezik valamilyen szó”, lavinaszerű támadáshullám indult ellene. Tömegek – olvasók, kiadók, kollégák – fordultak el tőle, egyesek nyilvánosan égettek Harry Potter-könyveket vagy épp Griffendél-mintájú sálakat. Az írónő hiába próbálta megmagyarázni álláspontját, megértés helyett egyre fokozódó elutasítással találkozott.

Ez az eset sok másikhoz hasonlóan jól mutatja a „cancel culture” (kiközösítő kultúra) lényegét: a vélt vagy valós sértés után a közösség nem vitát és megbeszélést, hanem csakis ítéletet óhajt. Nincs tér a magyarázatra, az árnyalásra vagy a jóvátételre – csak a megszégyenítés marad.

A cancel culture pszichológiája: kiközösítés, szégyen és identitásvesztés

A megszégyenítés nem új találmány. A középkorban a városok főterein felállított kalodákba zárták a különböző bűnök elkövetőit, akiknek általában több napig így kellett maradniuk. A büntetési idő lejártáig a település lakossága szabadon kifejezhette a bűnös tetteinek „helytelenítését”: szidalmazhatták, megdobálhatták vagy akár bántalmazhatták is. Ma már nincs kaloda – de van helyette Facebook, Twitter és TikTok.

Az eltörléskultúra célpontjává válni elsöprő erejű negatív élmény. A nyilvános megszégyenítés az emberi lélek egyik legfájdalmasabb tapasztalata, amely közvetlenül az identitás és az önértékelés magját támadja. Akit „eltörölnek”, annak általában nemcsak egy adott tettét, de az egész személyiségét és munkásságát érvénytelenítik. Rowling tweetje az őt „cancel”-elők számára az egész Roxfortot sötét felhőbe burkolta. Egy színész, aki évekkel korábban tett egy félreérthető megjegyzést, az egész karrierjét elveszítheti emiatt.