Copyright © Cassy Blacksmith, 2023

© SBK Books, 2023

A könyv és részleteinek másolása, kinyomtatása, bármilyen formában történő sokszorosítása, vagy egyéb formátumú terjesztése csak a szerző írásos engedélyével lehetséges. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

PDF: ISBN 978-615-82261-2-7

ePUB: ISBN 978-615-82261-3-4

A szerző elérhetőségei:

https://www.facebook.com/cassyblacksmith

cassyblacksmith@gmail.com

www.cassyblacksmith.com

Korrektúra: Kovács Sándor

Borítókép © KTB Covers

A szerző eddig megjelent könyvei:

Te leszel a következő

Totálkár (A Whiston-fiúk 1.)

Minden jog fenntartva!

Minden olyan embernek, aki valaha is érezte magát gyengének. Akiket megpróbáltak eltiporni, lenézni vagy kevesebbre tartani.

Erősebbek vagytok, mint gondolnátok! ♥

Az igazán bátor ember elismeri a többiek erejét.

Veronica Roth

Kedves Olvasóm!

Ha Te is szeretsz zenékkel ráhangolódni egy könyvre, akkor ajánlom figyelmedbe a következő lejátszási listát. Jó olvasást kívánok!

Jessie Ware – Wildest Moments

Ellie Goulding – Starry Eyed

Florence + The Machine – Dog Days Are Over

Ella Fitzgerald – Cry Me A River

Lady Antebellum – Need You Now

Lorde – Royals

Taylor Swift – Wildest Dreams

Avril Lavigne – I'm With You

The Girl and The Dreamcatcher – Written in the Stars

Lana Del Rey – Ultraviolence

TeamMate – Goldmine

Mutemath – Allies

Goldfrapp – Jo

Jack Johnson – Banana Pancakes

Paramore – Still into You

NONONO – Scared

Sia – Big Girls Cry

Lykke Li – Sleeping Alone

HAIM – Let Me Go

Passenger – Circles

Carrie Underwood – Blown Away

Artic Monkeys – Fireside

Bishop Briggs – White Flag

Dido – Thank You

I. STÁDIUM

Te mitől félsz?

Egyedüllét

Rettegek önmagam lenni.

#1

Nem tudtam megállni, vissza kellett pillantanom a wilmingtoni reptér bejáratára, megbizonyosodni róla, hogy senki nem jött utánam.

Elég elszántnak kellett lennem, hogy megvalósítsam a tervemet, és még az egyetem előtt meglátogassam az apámat, akit évek óta nem láttam. De ez messzemenőkig jobb választás volt, mint a másik két alternatíva, amit anyám felkínált.

– Mehetünk, kedveském? – vigyorgott rám az izzadságfoltos taxis, miután betömködte a csomagomat a kocsi hátuljába.

– Persze – feleltem, és bepattantam a hátsóülésre.

– Na és hová? – A taxis fél kézzel elveszett a kesztyűtartóban, onnan elővett egy idétlen, narancsszínű lencsés John Lennon napszemüveget.

– Southportba – mondtam.

Kihajoltam az ablakon, amikor kifordultunk a reptéri parkolóból. Behunytam a szemem, és mélyen belélegeztem, éreztem a levegő tiszta frissességét. A dudálás és a fékcsikorgás helyett madárcsicsergés hallatszott. Mintha egy teljesen más kontinensre csöppentem volna, ahol nyoma sincs a megismert nagyvárosi környezetnek, a nyomasztó embertömegnek és szmognak. A tornyosuló épületek helyébe szikrázó napsütés és pufók felhők léptek, amelyek úgy néztek ki, mint a város felett lebegő mályvacukorpárnák.

Apró mosoly játszott az arcomon. Még három órája sem hagytam el New Yorkot, máris valami olyasmit tettem, ami mostanában nem volt jellemző rám.

Southport egy csendes part menti kisváros, az amerikai kisvárosok kvintesszenciája. Olyan, mint egy képeslap az ötvenes évekből, amit a benzinkútnál vagy egy turisztikai látványosságnál vásárolhatsz. Azóta nem is nagyon változott. Az utcákban fehér kerítéssel ölelt takaros házak, virágládák, zöld növények hosszú sora. Pálmafák és kék égbolt keretezik a képet, miközben az égen süt a nap, a távolban pedig szikrázik az égszínkék tenger.

Apám néhányszor mesélt nekem a gyerekkoráról, a nagyszüleimnek volt itt egy nyaralója, de réges-rég eladták. Nem lepődtem meg, amikor apám annyi év után ideköltözött. Úrrá lett rajtam egy érzés, ficánkolt bennem, mint amikor az ember külföldre utazik. Mintha pusztán néhány száz mérföld segítene levetni magamról régi életem terheit.

A fickó – akinek az Irvin Henley név állt a taxis engedélyén – jól megnézett magának, mielőtt megszólalt volna.

– Családlátogatásra jött?

Amikor megvettem a jegyet Észak-Karolinába, gyanítottam, hogy itt nem minden ugyanúgy fog működni, mint odahaza. Például, az emberek beszédesebbek, és nem csak a saját maguk világában élnek. De valahogy mégis tolakodónak véltem a kérdezősködést.

– Mondjuk – válaszoltam, és próbáltam közömbösnek tűnni. – Az apám lakik itt, hozzá jöttem a nyárra.

– És kihez? Sokakat ismerek arrafelé. A lányom és az unokáim is a tengerparton laknak, látja?

Rábökött a napellenzőre tűzött fényképek egyikére, ahonnan egy sötétbarna hajú sármos férfi, egy karcsú, szőke hajú nő, egy két év körüli kisfiú, és egy ötéves forma ikerpár mosolygott vissza. A férfi és a kisfiú Baywatch-úszónadrágot viseltek, a lányok egyforma, flamingórózsaszín fodros fürdőruhát. Ők szőkék voltak, zöld szeműek, angyalarcúak. A háttérben kerti napozóágyak, nádfű karolta homokos part látszott, és egy hosszú stég vezetett a lagúnákhoz.

Valahogy így képzeltem el egy igazi, boldog családot. Mint, amilyeneket az ember az utazási irodák katalógusaiban lát. Ritka, mint a fehér holló.

– Az apám Ray Livingston. Ismeri?

– Hogy a viharba ne! – kurjantotta. – Nagy cimborák vagyunk! Ray-jel együtt bowlingozunk – nevetgélt. – Az édesanyja az a híres esküvőszervező, ugye? Hát őt merre hagyta?

Anyát az év egyik leghírhedtebb nászának megszervezésére kérték fel, ahol egy lottómilliárdost és egy lecsúszott énekesnőt adnak össze. Mivel a nyugati partra szólította őt a munka, két lehetőséget ajánlott fel nekem: részt veszek az esküvő szervezésében, vagy otthon maradok az új pasijával, Lance-szel.

Ez volt az egyik ok, amiért megpattantam otthonról.

– Los Angelesbe repült egy munka miatt – préseltem ki magamból a szavakat.

– Elragadó nő, mindig mondtam a fiamnak, hogy hasonló nőcskét találjon magának. Hihetetlen, hogy Ray és ő házasok voltak…

Ezen nem csak ő csodálkozott. Anya tizennyolc évesen ismerkedett meg a főiskolás apámmal Hartford egyik mozijában, ahol anyu az ülésekről vakarta a rágót. Anya kiskora óta munkákat vállalt a suli mellett, hogy a nagyanyámat és testvéreit támogassa. Sosem voltak jómódúak, de keményen dolgoztak a talpon maradásért.

Apa szülei más körökben mozogtak. Livingston nagyapa sikeres vállalkozó volt, sok külföldi kapcsolattal. Ázsiából porcelánokat, Közel-Keletről bútorokat, Franciaországból neves borokat importáltak. Apa szülei nem nagyon díjazták a kapcsolatot, de anya túl lelkes, apa pedig túl szerelmes volt. Aztán anyu teherbe esett velem, ezért a Livingston szülők gyorsan le akarták zavarni az esküvőt, tisztességesen, ahogy illik, nehogy megszólják érte a családot.

De jöttek a bonyodalmak. Livingston nagyapát szívinfarktus vitte el, apám huszonéves fejjel vette át tőle a vállalatot. Apa a munkába temetkezett, anyut pedig folyamatos piszkálások és támadások érték, így végül úgy döntöttek, elválnak. A teljes sztorit én sem tudtam. Anyánál sosem lehetett tudni, mikor mond igazat, és mikor nem. Ha a családi témákra – különös tekintettel a Livingston famíliára – terelődött a szó, mindig olyan érzés fogott el, hogy anyu sosem kedvelte őket.

Letértünk a tengerpartra vezető főútról, és behajtottunk egy kis szűkebb bekötőútra. A kertekben fenyők és ciprusok nőttek, rengeteg növény, rengeteg színben pompázott, gyökereik rakoncátlanul behálózták a felhajtókat és a padka mellé vert postaládákat.

A legtöbb ház arrafelé klasszikus, délies jellegben épült: hosszan elnyúló, díszkövekkel kirakott bejáróval, szimmetrikus homlokzattal és ablakos verandával. Legtöbbjük magas alapokon állt, alsó részükön jól lehetett látni a legutóbbi hurrikáncsapás által megemelt tengerszint nyomát.

A taxis fickó lefékezett, és hátrafordult az ülésben. Az út véget ért, egy alacsony téglakerítés és néhány faládába ültetett bokor állta el az utat. Egy táblán a Riverside Creek felirat állt.

– Nos, eddig tudtunk jönni, a lakóparkba nem hajthatok be – mutatott a sorompóra. – Lefelé még néhány méter, az utolsó ház lesz az. Nem fogja eltéveszteni, a postaládájuk olyan, mint egy világítótorony.

Irvin segített nekem kivenni a gurulós bőröndömet, kellemes nyarat kívánt, aztán továbbállt. Besétáltam a lakópark területére, a bőröndöm megdöccent minden egyes kiálló térkőben. Valójában nem is igazi lakópark volt, inkább egy apartmancentrum, de kevésbé impozáns, mint amit a neve ígért. A hirdetőtábla szerint a hatvanas években épült, talán azóta fel sem újították.

A lakóközösség egy fura hóbortnak hódolt, minden házhoz vezető feljárónál más-más alakzatú postaláda díszelgett. Egy kék flamingó és egy hulahoppozó pelikán után már meg sem lepődtem a derékig érő Eiffel-torony, egy fekete bőrű integető Mikulás és egy mikrohullámú sütő láttán.

A világítótornyot messziről kiszúrtam a murvával leszórt felhajtó szélén. A ház nem úgy festett, mint amire számítottam. A bitumenes zsindely elég ócska volt és megfakult, a kék spalettákra ráfért volna egy festés és lakkozás. Az előkertben teljesen kiégett a fű, a veranda melletti hintaágy, kempingszék és kerti asztal mintha sok vihart átvészelt volna odakint.

A ház mellett egy rozsdás, kanárisárga bogárhátú parkolt, amin egy kifakult matrica hirdette: „Makrancos Makréla büfé – Mindig megtöltjük a bendőt”. Egy kacsintó makréla oké jelet mutatott rajta. Olyasfajta járgány volt, amihez bárki egy százasért hozzájuthat a bontóban, mégsem venné meg senki.

A bőröndöm okozta lármára egy fiatal srác dugta ki a fejét a felnyitott motorháztető mögül, a szél felborzolta a sűrű haját az arca körül. Zavarba jöttem, amiért olyan gyanakodva méricskélt.

– Eltévedtél? – kérdezte, miközben alaposan végigmért.

Meg voltam győződve róla, hogy rossz helyen járok. Biztosra mentem, hogy apa valamivel puccosabb helyen lakik, esetleg a ház előtt olyan verdák parkolnak, amiknek az ára Bronxban egy család éves megélhetését teszik ki, vagy a bejáratnál előbukkan egy komornyik, aki azt lesi, mikor érkeznek vendégek, hogy aztán mézes-mázas hanghordozás kíséretében végigmutogassa a házba zsúfolt régiségeket és festményritkaságokat.

Többnyire az ember ilyesmire számít, ha tudja, hogy az apja kőgazdag. Odafent Hartfordban ez volt a módi.

A verandán megszólalt egy szélcsengő, a hang irányába kaptam a fejem. Ugyanaz a gipszből öntött, csikóhalakkal és tengeri csillagokkal díszített szélcsengő volt, amit apának készítettem kisiskolásként.

A srác még mindig bámult, várta a válaszom.

– Ray Livingstont keresem. Allie vagyok – tettem hozzá.

Az arca kissé meglágyult. Egy rongyba törölte a kezét, mielőtt becsukta volna az autó motorháztetejét. Próbáltam felmérni a srác korát. Valószínűleg a húszas évei elején járt, éles arccsontja volt és szögletes állkapcsa.

– A nevem Weston.

Nem rémlett, hogy apa emlegette volna. Gyorsan kisegített.

– Ray a nevelőapám – mondta, tanulmányozva a reakcióimat. – Két éve vette feleségül anyámat.

Először fel sem fogtam, mit mond. De aztán…

Várjunk csak!

Apának már másik családja van? És erről mikor akart szólni?

Igaz, sosem volt igazi apa-lánya kapcsolatunk. Mióta eladta a vállalatot, és ide költözött, jóformán havonta-kéthavonta hallottam felőle. Még arra sem vette a fáradságot, hogy beregisztráljon a Facebookra, ahol egyszerűbben tarthattuk volna a kapcsolatot. Pedig egy csomószor kértem rá.

Mérges lettem. Bármennyire is keveset beszéltünk az elmúlt években, akkor sem járta, hogy az új házasságot elhallgatta előlem.

A kínos csöndet egy ordítás szakította félbe. Elnéztem Weston feje felett a ház felé, mire ő is észbe kapott.

– Francba! – kiáltott fel, és a ház felé rohant.

Na, baszki!

Nem valami elegáns, de szó nélkül akartam lelépni. Nem akartam, hogy apa megsajnáljon, és csak azért mondjon igent, mert úgy érzi, ezt helyes tennie.

De mielőtt bármit is tehettem volna, a szúnyoghálós ajtó kicsapódott, és egyszerre hárman próbáltak meg kipréselődni rajta.

Alig hittem a szememnek. Az apám ismerős volt, de valahogy mégsem ő. A haja sűrű volt, mint a drótkefe, barnásvörös, ami néhol már őszült. Rendezetlenül hosszabbra növesztette, néhány tincs kilógott a sapkája alól. Festékfoltos pólót és rövidnadrágot viselt, és ez a mostani pocakos testalkat, meg a körszakálla tipikus déli családfőt varázsolt belőle.

Aztán a szemem átugrott a középső alakra. Apáék egy nőt támogattak, ő lehetett az, aki ordított. A haja élénk színe a chiliport juttatta eszembe. Kicsiket totyogott, miközben mélyeket fújtatott.

De mégsem ez volt a legmegdöbbentőbb benne, hanem az, hogy babát várt.

– Jól van, szívem, se perc alatt beérünk a kórházba! – Apa próbálta megnyugtatni őt. Csak akkor vett észre engem, amikor majdnem mindhárman nekem ütköztek.

Apám arckifejezése megfejthetetlen volt, ahogy rám nézett, és egy pillanatig azon tűnődtem, vajon felismer-e egyáltalán.

Amikor legutoljára személyesen látott, úgy tizenegy éves lehettem. Akkoriban főként cukorkaszínű cuccokat hordtam, és meg voltam róla győződve, hogy topmodell leszek, vagy híres balett-táncosként körbeutazom a világot. Persze hamar kiderült, hogy más életpálya után kell néznem, mert a százhatvanöt centimmel és a görbe lábaimmal aligha álmodhat valaki ilyesfajta nagyratörő dolgokat.

– Allie, mit keresel itt? – kérdezte végül, hangja elárulta az elképedést.

– Meglepetésnek szántam – válaszoltam bárgyún, de igyekeztem megőrizni a hidegvérem. – Még korábban felajánlottad, hogy bármikor leugorhatok hozzád a nyáron.

Az igazság az, hogy ez még szintén talán tíz-tizenegy éves koromban lehetett, nemsokkal azután, hogy eladta a vállalatot. Akkoriban Hartfordban élt, mellesleg egyedül. Franc se gondolta volna, hogy Észak-Karolinában elvesz egy nőt, akivel közös családot alapítanak, és erről elfelejt szólni.

– Ezt nevezem meglepetésnek… – motyogta, de akkor az új felesége megint feljajdult.

Weston és apa is úgy nézett rá, mintha bármelyik pillanatban felrobbanhatna. A pocakja elég nagynak tűnt, hirtelenjében arra gondoltam, máris szülni fog, ezért félreálltam az útból.

A nő két zihálás között megszólalt.

– Allie, nagyon örülök, hogy végre megismerhetlek... Genna vagyok. Ne haragudj, hogy… húúú… − Megállt a térdére támaszkodva, a levegőt kapkodta. − Sajnálom, hogy ilyen rossz időpontban találkozunk, de ha nem megyünk be a kórházba, rögtön szétszakad mindenem...

– Ó, bocsánat! – szabadkoztam, mikor a hármasuk elhaladt mellettem.

Figyeltem apámat, s hirtelenjében szörnyen egyedül éreztem magam. Olyan érzés volt, mintha sehová sem passzolnék be. Anyám és az apám is talált magának más boldogságot, más életet, új családot, és olyan volt, mintha engem mindketten kihagytak volna a buliból.

Azon gondolkodtam, mi a fenét csináljak most, amikor apa utánam szólt.

– Ha van kedved, gyere be velünk a kórházba.

Rám mosolygott, és abban a pillanatban beleegyeztem volna bármibe, csakhogy ne kelljen elmennem onnan. Bevittem a ház előszobájába a csomagomat, hallottam, ahogy Weston felbőgeti a bogárhátú motorját.

Szaladtam ki, és bepattantam az anyósülésre. A kocsi belülről sem okozott meglepetést: mindenhol ette a rozsda. A hátsó üléshuzatot ketchup- és pizzaszószfoltok pettyezték, halomban sorakoztak rajta az összehajtatlan pizzás dobozok, emblémázott szalvéták és nejlonzacskók. A visszapillantón csontváz alakú illatosító himbálózott, mellette egy rózsafüzér és néhány átszúrt söröskupak. Weston fura ízlésű, különc srácnak tűnt.

Apa Jeepje jóval gyorsabb volt Weston járgánynál, már a második utca után lehagytak minket. Weston szorította a kormányt, mintha nagyon koncentrálna arra, hogy a kocsi ne most lehelje ki a lelkét.

Kellemetlen szótlan másodpercek következtek, vakarni kezdtem az alkaromat. Rossz szokás, mindig ezt csináltam, ha ideges voltam. Próbáltam kitalálni, milyen témát hozzak fel egy számomra tök ismeretlen emberrel – ebben nem igazán voltam jó –, aztán eszembe jutott az egyik legnyilvánvalóbb.

– Genna hányadik hónapban van?

Weston kis szünetet tartott.

– A hatodikban. Elég sokszor vannak kemény fájásai. A doki szerint, a sok stressz meg a nagy meleg miatt.

Felém fordult, és csak ilyen közelről tűnt fel, mennyire hasonlítanak Gennával egymásra: ugyanaz a lefelé kiszélesedő orr, kiugró áll és magas homlok. A bőre napbarnított volt, a hajszíne meg, mint a csokis-karamellás Ben&Jerry’s fagylalt.

Lehajtottam a fejemet, próbáltam úgy tenni, mintha csöppet sem zavarna a tekintete.

– Nem tudtál rólunk, igaz?

Csak a fejemet csóváltam.

– Cinkes – mondta, és ebbe nemigen tudtam belekötni.

Visszanézett az útra, és lehajtotta a napellenzőjét. Nem tudtam megállapítani, milyen színű a szeme, de napfényben határozottan fémes árnyalatúnak tűnt.

– Ha az számít valamit, anya sokat győzködte Rayt... Tudod, hogy hívjon el egyszer hozzánk, így kénytelen lett volna mesélni rólunk. – Megcsóválta a fejét. – Sokat vitáztak emiatt, de Ray nem akart régi sebeket feltépni. Legalábbis ezt mondta.

Rossz volt hallani, hogy apáék miattam veszekedtek. Egy ilyen elhallgatott titok után, hogyan érezhetném magam?

– Hát… – A körömlakkot piszkáltam a kisujjamon. – Anyu elég sokáig pikkelt apura. Talán jobb is, hogy nem beszéltek olyan gyakran, így anyám túl tudta tenni magát.

Anyám elmondása szerint a veszekedések témája inkább a család volt, és nem a másik, vagy a sok külföldi út, amire apámnak mennie kellett. Anya sosem volt elég jó feleség, szülő, anya, ezt a Livingston nagyszülők többször a fejére olvasták. Ami azonban később egyfajta megfelelési kényszerből átalakult vad harci kedvvé és munkamániává.

– Miért léptél le otthonról? – kérdezte Weston kertelés nélkül.

Rám nézett, és hirtelen olyan érzésem támadt, mintha a vesémig látna, anélkül, hogy bármit is mondanék. Nagyon ijesztő volt, izzadni kezdtem.

– Az anyám elutazott a nyugati partra megszervezni egy esküvőt, ezért választhattam azt, vagy az új pasiját Jerseyben.

– Nem jössz ki vele?

– Nem mondanám – vágtam rá, és kinéztem az ablakon.

– Megértem – felelte, mintha tényleg értené, miért. – Az én anyám is elég sok lúzer alakkal randizott Ray előtt.

– A válás szívás – mondtam meggyőződéssel.

– A házasság szívás – javított ki Weston, és befordult a kórház épülete elé.

*

Néhány órás várakozás után kiderült, hogy téves riasztás volt, és Gennának nem tolófájásai vannak. Elvégeztek rajta egy sor vizsgálatot, szerencsére a magzatburok nem sérült meg és a babának sem esett baja. Genna ugyanis pakolászás közben leesett egy hokedliről.

A doktor arra kérte Gennát, próbáljon meg minél többet pihenni, szigorúan eltiltotta a házimunkától, és attól, hogy bemenjen dolgozni a büfébe. Apáék vezették ugyanis a Makrancos Makréla büfét.

Amíg a váróban ücsörögtünk Westonnal, nem beszélgettünk. Ez kapóra jött, próbáltam megfogalmazni magamban, mit is mondok majd apának. Valami olyasmivel kellett előrukkolnom, hogy annak hallatán ne küldjön haza.

Amikor végeztek az összes vizsgálattal, Genna elment mosdóba, és Weston is másfelé téblábolt a folyosón, így alkalmam nyílt beszélni apával pár szót.

Apa odalépett, felfújta az arcát.

– Micsoda nap! – sóhajtott.

Egyetértően bólintottam. Egy pillanatig csendben ültünk, a kórház neonlámpáinak zümmögése töltötte ki a köztünk lévő űrt.

– Jól megnőttél – mondta több szótlan perc után.

A válás után apám a fél életét a tengerentúlon töltötte. A sok üzleti út miatt sosem lehetett tudni, mikor van otthon, így sem ő, sem az anyám nem erőltette a láthatási időt.

Eleinte havonta többször, aztán csak a nagyobb ünnepekkor találkoztunk, és ahogy egyre többet dolgozott, egyre kevesebbszer futottunk össze. A tizenegyedik születésnapom volt az utolsó, amit vele ünnepeltem, aztán eladta a családi vállalkozást, a hartfordi házát és Észak-Karolinába költözött. Anyám küldött rólam fényképeket az évek alatt, és néha skype-oltunk, de az utóbbi időben jócskán megnyúltam és lefogytam. Szembetűnő és drasztikus változás a hajdani pufi-párnákhoz képest.

– Tudom, hogy ez az egész biztosan sokkoló lehet számodra – folytatta. – És már bánom, hogy nem beszéltem neked Gennáékról. Nem akartalak felzaklatni.

Tényleg nem volt fair húzás a részéről, hogy egy szóval sem említette őket, de meg tudtam érteni. Anya a mai napig nincs túl rajta, bármit is állít.

– Semmi baj – mondtam, és egy apró mosolyt küldtem felé. – De jó látni, hogy boldog vagy. Bocs, hogy csak így beállítottam – motyogtam a cipőmet bámulva. – Rossz ötlet volt. Telefonálnom kellett volna előtte.

– Dehogy is, örülök, hogy itt vagy! – Levette a sapkáját és megdörzsölte a fejét. Sokkal több ősz hajszála volt, mint először hittem. Ekkor jöttem rá, milyen sok évet hagytunk ki. – Van egy vendégszobánk, úgyhogy, ha szeretnél, nálunk maradhatsz.

– Tényleg? – villanyozódtam fel. Nem gondoltam, hogy ilyen hamar belegyezik. Éreztem, ahogy a megkönnyebbülés hulláma végigsöpör rajtam.

– Túl régen volt már, hogy együtt töltöttünk egy kis időt. És Genna, amúgy is hiányolja a női társaságot, főleg most, hogy kényszerpihenőre fogták…

– Csak nem rólam csevegtek? – Genna lépett oda hozzánk kisimultabb arckifejezéssel. Rögtön észrevettem, mi az, ami megtetszett benne apának. A karikás szeme ellenére gyönyörű nő volt, finoman szeplős bőrrel, sugárzó kék tekintettel és őszinte mosollyal. Csodálatosan nézett ki a terhespocakjával is.

– Az imént azt mondtam Allie-nek, hogy szívesen látjuk.

– Nem lenne gond, ha maradnék a nyár végéig? – kérdeztem reménykedve ezúttal Gennára nézve.

– Már miért lenne gond? – vágta rá. Elkapta a vállam és jól magához szorongatott. Annyira váratlanul ért, hogy lefagytam. A családunk nem az az ölelkezős fajta. – Úgy örülök, hogy végre megismerkedhetünk!

Gyengén elmosolyodtam, amikor kiszabadultam a szorításából.

– Apád elég hajthatatlan volt, amikor kértem, hogy hívjon el egyszer hozzánk. Azt mondta, biztosan nem akarnál ideutazni. De úgy tűnik, nekem lett igazam! – Leszúrásként rákoppintott apa orrára, aki zavartan mosolygott.

– Hiába, te mindig megkapod, amit akarsz.

– Még szép! – bólintott Genna.

Hazafelé megálltunk a tengerparton egy RapidUS nevű boltnál, ami a parti sétány egyetlen vegyesboltja volt. Az érkezésem felbolygatta apáék életét, ez fix, de Genna nagyon lelkes volt, hogy valami klassz vacsorával ünnepeljük meg az érkezésem. Apa elhozott egy bevásárlókocsit, Gennával ketten egymás mellett tolták, addig Weston és én mögöttük kullogtunk. Míg apáék összedobáltak minden random dolgot a kocsiba, Genna egyfolytában csacsogott.

Apu és Weston elég hallgatagok voltak, csak néha egy kurta igennel vagy nemmel reflektáltak, így az idő nagy részében Genna beszélt. És úgy tűnt, nagyon is szeret beszélni.

Miután szűk szavakban elmesélte nekem a város történetét, és hogy miért is szeret kisvárosban élni, engem kezdett kérdésekkel bombázni.

– Hogy van az édesanyád? – tudakolta, miközben jó néhány csomag spagettitésztát pakolt a kocsiba.

Egy csöppet meglepett, hogy anya felől érdeklődik. Azt hittem, tabu róla beszélni.

– Hát, jól.

– Múltkor láttam őt a tévében, ugye mondtam, drágám... – Ránézett apára, aki csak ingatta a fejét. – Annyira magabiztos és szörnyen elegáns volt abban a műsorban. Le a kalappal előtte, amiért mindezt elérte! Én biztos lámpalázas lennék annyi ember előtt.

Anyát nemrégiben az Ellen DeGeneres-showba hívták, ahol a munkájáról és a közelgő esküvőről kellett beszélnie. Sok híres embernek szervezte már a lagziját, de a mostani a legnagyobb megbízatása. És a sajtó nagyon komált róla beszélni, ami pedig magasba repítette anyám karrierjét néhány hét leforgása alatt.

– Eléggé lefoglalja a Los Angeles-i munka – feleltem, egyre inkább elszorult a torkom.

– Nem is csodálom – folytatta Genna. Ujjaival végigsimított a halántékán, hogy elkotorjon egy tincset. – Mindig elfelejtem annak a tátogós fruskának a nevét. Olyan idétlen. Hogy is hívják?

– Betsy Boots – feleltem.

A nőről megjelent pár éve egy csúnya bulvárcikk, hogy a koncertjein playbacket használ, és nem is az ő hangja hallható rajta. Sok botrányt követve önkéntes visszavonulás mellett döntött. Csak a vőlegényének köszönheti, hogy ismét pozitívan beszél róla a sajtó.

– Na, igen. – Genna kezébe vett kétfajta paradicsomszószt, egy ideig méregette őket, aztán megállapodott az olcsóbbiknál. – Olvastam róla a lapokban. Képes volt botrányt csinálni, amikor a Kennedy reptéren nem akartak neki fenntartani külön VIP-várót. Azt mondta, beperli az egész American Airlinest. Botrányt botrányra halmoz. Az a minimum, ha édesanyádat busásan megfizeti, amiért egész nap hallgatnia kell az óbégatását. Rendesen megfizeti, ugye?

– Gondolom – motyogtam.

– Édesem, hagyd már… – szólt közbe apa. Örültem, amiért észreveszi, hogy kicsit kényelmetlen nekem a téma, főleg ő előtte ciki ilyesmikről beszélni. – Allie biztosan kifáradt a repülőúttól, az hiányzik neki, hogy még mi is ilyen kérdésekkel traktáljuk.

– Jaj, ne haragudj, csak annyira örülök, hogy itt vagy! – ismételte többször is Genna.

Rám vigyorgott, én meg csak bólogattam.

Később Genna és apa elveszett az Isten hozott Southportban! vacsora kifundálásában. Weston arrébb masírozott az édességes pult felé, én pedig megfelelő ürügyet találva a további kényelmetlen beszélgetés elkerülésére, odaszöktem a magazinos állványokhoz.

Bár nem vagyok az a magazinolvasó-fajta, azért a legjobb barátnőmmel, Kizzie-vel időnként átnyálaztunk néhány divatlapot. Kizzie-vel mindketten ugyanabba a magánsuliba jártunk. Mivel ő rohadtul értett a művészethez és gyönyörűen rajzolt, ő ösztöndíjat kapott. Ellenben velem. Anyám csak azért tuszkolt be a Fieldstonba, hogy olyan körökben mozoghassak, ahol ő további kapcsolatokat építhetett.

Főként ez volt a baj anyával, hogy mindent egy aktuális projektként kezelt, ahogy a gyereknevelést is. Csakhogy az ő projektjeinek volt egy tervezési, egy végrehajtási és egy lezáró szakasza.

Slussz-passz.

Az én projektem valahol a megérkezett pozitív egyetemi felvételi értesítők idején lezárult. Nagyjából fél éve.

Kizzie egy nagy afroamerikai családba született Dél-Bronxban. Azért is jöttünk ki annyira, mert mindketten tudtuk milyen az érem másik oldala, milyen rossz körülmények között felnőni, és hogy mennyire mások vagyunk mi, mint a gimis társaink, akik többsége az Upper East Side-i villáikban drága holmik között éltek. Nekik nem kellett egy fillérért sem megdolgozniuk.

Kizzie-ben minden megvolt, ami belőlem hiányzott: vagányság, eltökéltség, és soha nem félt megmondani a véleményét. Ha ő nem lett volna, az emberek egyszerűen átgázoltak volna rajtam.

A legjobban az szomorított el, hogy Kizzie Franciaországba utazott, hogy a párizsi egyetem művészettörténeti szakán tanuljon. Mintha fényévekre lettünk volna egymástól. Bár neki soha nem volt rám szüksége, nekem annál inkább őrá.

Mostanában különösképp.

Megpróbáltam kihalászni két divatlap közül az utolsó Seventeen magazint, amikor megláttam egy autót befordulni a RapidUS épületéhez tartozó töltőállomáshoz. Egy éjfekete Suburban volt. Megfagyott bennem a vér. A monstrum annyira nem illett a kisvárosi idillhez, hogy rögtön arra gondoltam, csakis egy valakié lehet.

Feszített a mellkasom, a gyomrom kavargott. Az elmúlt időszakban az éltetett, ha leérettségizem, az egyetemen új életet kezdhetek. Abban a reményben választottam apám korábbi iskoláját, hogy ezzel távolra kerüljek a legtöbb ismerősömtől, messze anyámtól, messze New Yorktól.

Az anyósülésről egy hidrogénszőke, a volán mögül egy sötét hajú, magas srác szállt ki. Csak bámultam a langaléta srácot, és próbáltam leküzdeni a gyomorgörcsöt, ami rám tört. A lehető legmesszebb akartam távolodni, mintha ezzel örökre elszökhetnék minden fájó emlékemtől.

Összeszorítottam a szemem, és hátráltam. A hátam polcnak ütközött, levertem néhány konzervet, amik nagy zajt csaptak.

Az egész testem libabőrözött, a pulzusom felgyorsult, a szavai ott visszhangzottak a fejemben.

– Nem vagy itt, nem lehetsz itt! – kántáltam magamnak. A kezem a fülemre tapasztottam.

A szívverésem egyre csak zakatolt. Megfogadtam magamnak, hogy erős leszek, de mégis úgy éreztem magam, mint egy homokszem, amit a szél ide-oda hány az útszélen.

Kinyitottam a szemem, és megláttam apa kétségbeesett arcát.

– Allie, minden oké?

Megragadtam a polc szélét. Tudtam, hogy jobb, ha eltűnök az épületből. Csak egy kis levegőre és csendre volt szükségem.

Elindultam a hátsó vészkijárat felé, de végül a raktárajtó melletti szemétgyűjtőnél dobtam ki a taccsot.

*

Egy doki azt mondta egyszer, hogy minden ember defektes legbelül, csak nem mindegy, hogy kinek mennyi szarság történik az életében. Nem létezik olyan, hogy valaki százszázalékosan rendben van. Nem tudom, hogy ez csak biztatás akart-e lenni, de nekem ettől csöppet sem lett könnyebb.

Sikerült meggyőzni Gennáékat, hogy nincs nagyobb bajom, ezért megúsztam, hogy a kórházban kössünk ki. Gyomorrontásra hivatkoztam, meg arra, mintha a repülőn mellettem utazó pacák is panaszkodott volna a felszolgált kajára.

Nem tudom, hogyan kerültem fel a vendégszobába, de a megvetett ágyban feküdtem. Csak bámultam a plafont. Agyam teljes részét elöntötte a köd.

Pittyegett egyet a telefonom az éjjeli szekrényen.

Anyám huszonhétszer hívott.

Huszonhétszer!

Anya a végletek embere volt. Nem tudtam rávenni magam, hogy felvegyem. Most nem akartam vele foglalkozni. Az órára pillantottam: negyed kilenc múlt.

Genna ibolyalila pamutköntösben bekopogott az ajtón. Egy bögrét tett az éjjeliszekrényre, míg én feltornáztam magam és a paplan közé rejtettem a telefonomat.

– Csináltam kamillateát – mondta kedvesen. – Weston is mindig ezt kapta, ha elrontotta a gyomrát.

– Köszönöm.

– Minden rendben? – kérdezte, kikotort egy tincset az arcomból. – Sápadtnak látszol.

Kis bűntudattal nézett rám, mintha ez az ő hibája lenne.

– Azt hiszem, csak kimerültem. És az a fura tonhalas szendvics sem jött be. – Sejtettem, hogy Genna kiszúrja a lódítást, mégsem rótta fel. – Nem akartam újabb gondot okozni.

Oldalra döntötte a fejét, és úgy mustrált.

– Mostanában több gond is akadt itthon, de ha mégis inkább haza akarnál menni, rajta. Apád szívesen kivisz holnap a reptérre – mondta, miközben hamis mosoly bujkált a szája szélén.

Tudtam, hogy nem válaszolhatok másként, nem volt más választásom.

– Tényleg inkább maradnék.

Genna elégedetten elmosolyodott.

Elvettem az éjjeliszekrényről a teát, és belekortyoltam. Pont annyira volt meleg, mint amennyire én szerettem. Utáltam a tűzforró teát, ha megégeti a nyelvem hegyét.

Most, ahogy ilyen közelről figyeltem Gennát, rájöttem, mennyire hasonlítanak egymásra anyával. Nemcsak a lelkes temperamentuma emlékeztetett rá, hanem az erős tekintete, ami azt sugallta, hogy még egy rinocéroszt is képes lenne legyűrni, ha az veszélyeztetné a szeretteit.

Valamikor anyu is ilyen volt.

A válás után odaköltöztünk Nagyihoz, hogy anya dolgozni tudjon. Túl büszke volt hozzá, ezért nem kért magas asszonytartást apa családjától. Jól ismertem a hartfordi szegénynegyedet, a Clay Arsenalt. Az egész gyerekkorom emlékeit az határozta meg, hogy sosem volt elég pénzünk. Egy a negyvenes években épült, gyarmati stílusú, háromemeletes házban éltünk, amit két másik családdal osztottunk meg. Az alsó szinten éltünk mi, a középsőn egy fekete idős házaspár, a harmadikon egy Puerto Rico-i hattagú család – négy kisgyerekkel és három kutyával.

Sosem volt csönd. Vicces, hogy az ember minél lejjebb szerepel a társadalmi rangsorban, annál nagyobb hangzavart képes csapni.

Volt idő, amikor mindent elmondtam anyámnak, mintha a legjobb barátnőm lenne. Esténként órákig mesélt nekem Allie hercegnőről, a mesebeli alteregómról, aki egy képzeletbeli királyságba született, ahol szolgák és cselédek lesték minden kérését. Akinek csak annyi a gondja, hogy milyen színű pónit válasszon magának, és milyen zenére táncolhasson a kastélyban rendezett bálon. Jókat bolondoztunk együtt.

Ahogy Gennára néztem, valahogy anya régi énjét láttam benne.

– Hoppá! – nyögte Genna, és a hasához kapott.

– Valami baj van?

– Dehogy... – duruzsolta. Kicsit hátrébb dőlt, a köntöse alól előbukkant a nagy pocakja. – Csak rúgott egyet a kicsi.

Figyeltem, ahogy áhítattal simogatja a hasát. Meglepett, de nem irigykedtem a születendő gyerekre, amiért ő normális családban nőhet fel, és nem gondoltam rá úgy, mint egy koloncra, aki kisajátítja az apámat.

Sosem a gyerekek tehetnek arról, milyen családba, milyen körülményekbe születnek bele.

– Fiú vagy lány? – kérdeztem, mire Genna szeme felcsillant.

– Kislány.

Korábban irigyen tekintettem minden olyan ismerősömre, osztálytársamra, akiknek volt testvére. Kizzie-nek ott volt a négy idősebb bátyja, Shan, Tyler és Declan. A gyerekes civódásaik ellenére bármikor számíthattak egymásra.

Anyunak két bátyja volt, de nem túl szoros a kapcsolat közöttük. Ők szinte az iskolából kirepülve otthagyták a régi családi házat, magára hagyták a Nagyit. Valahányszor összeült a család, ez a téma előjött és mindig hatalmas veszekedéshez vezetett. Anya folyton melózott, egyik munkahelyről ment a másikra, sokszor egyszerre két-három helyen dolgozott. Nekem a Nagyin kívül nem volt senkim. Amikor ő meghalt, egyedül maradtam.

Genna csendben figyelt.

– Szeretnéd megfogni? – A hasára tette a kezét.

– Ááá, nem – ráztam a fejem. – Ez olyan bensőséges dolog.

– Csak rajta! – erősködött. – A nővére vagy!

A nővére vagy – visszhangzott a fejemben. Jól esett ez a kijelentés.

Finoman hozzáérintettem a tenyerem a pocakhoz. Furcsa pulzálást éreztem az ujjaim hegyén.

– Választottatok neki már nevet?

– Nekem az Eden tetszik, de apád jobban szereti a Sophie-t.

– Sophie… – ízlelgettem, és megpróbáltam elképzelni, milyen kisbaba társul hozzá. – Tetszik. Szép név.

Genna lassan lehunyta a szemét. A szemhéja csaknem áttetsző volt, mint aki régóta nem aludt már nyugodtan, de mosolygása elárulta, hogy mindaz a megpróbáltatás, ami a terhességgel jár, megéri.

– Weston hogyan fogadta?

– Azt hiszem, először sokkot kapott. Ahogy mi is. – Itt egy pillanatra megállt. – Nem mondom, hogy nem terveztük, de azért meglepett, amikor elkezdődtek a reggeli rosszullétek. Azt hittem, csak a túlhajszoltság miatt van. Amikor apádnak elmondtam, kérdés sem volt, hogy megtartjuk. Nem egészen tudtuk, hogyan adagoljuk be Westonnak, mégis csak elég nagy a korkülönbség köztük, de Weston hamar rájött. – Elnevette magát. – Szerintem előbb tudta, hogy terhes vagyok, mint én magam. Mostanra ő is eléggé izgatott. Mindennap segít apádnak, hogy elkészüljön a ház.

– Ház? – kérdeztem vissza, mire kinyitotta a szemét.

– Ha a kicsi megszületik, és ha minden jól megy, átköltözünk egy másik házba. Az apád és a szomszédban lakó, Mr. Herring építik már hosszú ideje. De valami mindig közbejön. – Összefogta a haját, és előre húzta. A szobában klíma híján este is meg lehetett főni. – Hol a járólapból nem a rendelt szín érkezett, hol egy nagyobb vihar miatt a tetőt kellett megerősíteni. Ráadásul, a büfében is rosszul állnak a dolgok.

Elhallgatott, mikor apám megjelent az ajtóban. Tétovázott, ahogy meglátott minket Gennával. Gyorsan levettem a kezem a hasáról.

– Hahó, minden rendben? – érdeklődött apa. Megvakarta a tarkóját, kidomborítva az elrejtett karizmát, amikről anyám ódákat zengett, amikor még lehetett ilyesmikről beszélni vele. – Jobban érzed magad?

– Igen – bólintottam.

– Csak csevegtünk kicsit – kontrázott Genna.

– Azt hiszem, én lefekszem – felelte apa ásítozva. – Holnap átmegyek munka előtt Wilmingtonba.

– Megyek én is – mondta Genna, majd felkelt az ágyról. – Ha bármire szükséged lenne, csak szólj, oké?

– Rendben – feleltem, és bekucorodtam az ágyba.

Nem voltam hozzászokva, hogy foglalkozzanak velem.

Miután apáék áldást mondtak a maradásomra, nem úszhattam meg, hogy beszéljek anyával. Ez volt apa egyik feltétele.

Anya tajtékzott. Azt hitte, az apám mesterkedése áll a háttérben.

– Mondd, hogy nem apád vett rá erre!

– Anya, nyugi! Én akartam így.

– Mégis mi ütött beléd, hogy így fogod magad, és lelépsz? – kérdezte pattogó hanggal. – Kis híja volt, hogy hívjam a rendőrséget...

– Anya, sajnálom, oké? – Nagyot sóhajtottam. – Nem történt semmi baj, szóval nem kell balhéznod.

– Ez nagy felelőtlenség volt tőled, Allison! – csattant fel. Csak ő hívott a teljes nevemen. – Nem értem, miért nem volt jó neked otthon, vagy itt velem Los Angelesben?

– Mert utálom az esküvőket, és nincs az a pénz, amiért én otthon maradjak azzal a…

– Elég! – szakított félbe. – Az még hagyján, hogy egy csomó pénzt kifizettem a szállásra és a repülőjegyre, és miattad kénytelen vagyok plusz egy főt ideröptetni... – ütötte tovább a vasat. – Sherwoodék sem tudtak semmit arról, hová mentél! El sem tudod képzelni, milyen rémes volt. Most biztos azt gondolják, milyen rossz anya vagyok...

Ebből látszott, hogy anya nem ismer. Sherwoodék a közvetlen szomszédjaink. Két lányuk volt, az egyik Brüsszelben tanult, a másik velem egyidős, de már rég nem is az iskolánkba járt. Maggie felvételt kapott egy féléves dráma-előkészítőre, Chicagóba.

Anya azt képzelte, hogy Maggie és én jóban vagyunk, pedig szinte sosem beszéltünk. De minden lehetséges alkalommal megpróbált minket összeboronálni, mintha ez erősítené a szövetséget a két család között. Maggie anyja, Maura Sherwood egy állami tisztviselő lánya, így hacsak tehette, anya mindig a nő körül pezsgett.

Anyám szünetet tartott. Szinte láttam magam előtt, ahogy összeszorítja az orrnyergét és teljesen elfehéredik a bőr az ujjai körül. Mindig ezt csinálta, ha dühös volt.

Jó fél percig egyikünk sem szólalt meg. Újból a plafon repedéseit néztem. Az egyiknek olyan alakja volt, mint egy teknősbéka. Tudtam, hova vezetne egy újabb vita. Az évek alatt megtanultam, mikor kell csöndbe maradni, és marhára jól is csináltam.

Aztán végül ő adta fel, felsóhajtott.

– Belefáradtam, Allison – mondta. Kihallatszott a hangjából, mennyire erőlködik. – Dr. McCray szerint ez nagyszerű lehetőség lett volna, hogy egy kis időt töltsünk együtt, te meg az első alkalommal elszöksz.

Ó, hogyne, csak a dilidoki csomó mindenről nem tud.

Megint elnémultunk. Mondanom kellett volna valamit, de túl kényelmes megoldás némát játszani. Úgy tekintettem magamra, mint egy papírmasé figurára, ami nagyon hasonlít a valóságra, de egyáltalán nem valódi. Mintha menet közben, az évek alatt elvesztettem volna önmagam is.

Végre önző akartam lenni. Olyan gáz, ha azt kívántam, egyszer az életben ne minden anyám körül forogjon?

#2

Tűzjelző csipogása keltett.

Amikor kinyitottam a szemem egy homályos alak vesztegelt az ágyam mellett, a feje alig lehetett pár centiméterre az enyémtől.

Kipislogtam az álmot a szememből. Egy zsemleszínű kutya érdeklődve figyelt engem, miközben kidugta a nyelvét a száján. Szörnyen büdös volt a pofája.

Ahogy beszívtam a levegőt, oldalra billentette a fejét, az egyik cakkos füle lekonyult. Nem tűnt gonosz ebnek, de még így sem éreztem magamban elég kraftot, hogy megmozduljak.

– Menj innen! – leheltem, még mindig szoborrá fagyva.

A kutya halkan morgott egyet.

Felrémlett Cujo története: a kedves bernáthegyi, aki a végén gyilkoló vadállat lett. Kitapogattam a takaró szélét, hogy szükség esetén a fejemre rántsam.

A kutya erre kinyargalt a szobából. Megkönnyebbülten fellélegeztem. Mivel attól tartottam, hogy a dög esetleg visszajön, kipattantam az ágyból, és becsuktam az ajtót.

A konyhából csörömpölés hallatszott, Genna tompán szitkozódott odalent. Rögtön magam előtt láttam a képet, hogy a kutya nekiesik Genna hasának, és széttépi, mint egy kiéhezett bestia. A kezembe kaptam az első dolgot, amit fegyverként használhatok – a tornacipőmet – és lenyargaltam az alsó szintre.

Nagy volt a felfordulás, de a kutya sehol.

Genna háttal állt nekem a mosogatónál, és egy tésztaszűrővel bajlódott. Az alsó lépcsőfokról leérve beleléptem valamibe, ami beleragadt a zoknimba. A padlón gömb alakú falatkák gurultak szanaszét. Genna felsóhajtott, a leszűrt tésztát egy üvegtálba ügyeskedte, néhány azonban így is a padlóra kígyózott.

A tűzjelző még mindig sípolt, ezért kitártam az ajtót, hogy a gőz gyorsabban eltűnjön a házból. Ekkor Weston kis híján nekem csapódott.

Fapofával nézett rám.

– Szép pizsi – jegyezte meg.

Lenéztem magamra, és akkor realizáltam, mennyire égő vagyok. Az ócska, lyukas Tapsi Hapsis pizsamafelsőm volt rajtam.

– Köszi – motyogtam, és éreztem, hogy teljesen elvörösödöm. Nem viseltem melltartót. Weston a szükségesnél egy pillanattal tovább nézett arra a területre, ahol a mellbimbómnak kellett lennie. Rögtön keresztbe vágtam a karomat.

Aztán mintha mi sem történt volna, Weston az asztalhoz sietett, onnan elvett egy sajttekercsekkel megrakott tálcát.

– Hol vannak a húsgolyók?

– Nem lesznek húsgolyók – felelte álmos hangon Genna, majd Weston kezébe nyomta a tésztával megrakott tálat.

– Akkor hogyan lesz így olasz tésztasaláta? – kérdezte olyan színtelen és ijedt hangon, mintha ez lenne a világ legnagyobb problémája.

– Sajnálom, de elejtettem a tálcát. – Genna megdörzsölte a homlokát, visszatotyogott a tűzhelyhez, és lekapott még egy fazekat. – Improvizálunk!

– Abból sosem sül ki jó – mondta meggyőződéssel Weston.

– Jó lesz, meglátod.

– Üres spagettivel állítunk oda?

– Mindjárt összeütök egy kis carbonarát.

Weston némán rázta a fejét, és kisietett a házból. Genna megpróbált a fazéknak helyet találni az aprócska tűzhelyen. A szavak önkéntelenül, törtek fel belőlem.

– Segíthetek valamiben?

Genna csodálatosan kék szemeivel rám nézett, és felsóhajtott.

– Tudsz carbonarát készíteni?

– Hát, nem mondanám... – ingattam a fejem.

Genna kikapott a hűtőből egy karton tejszínt, egy nagyobb csomag sonkát, és vagy két kiló mirelit répát, aztán a kezembe nyomta az alapanyagokat.

– Most öt perced van rá!

Egészségtelen gyorskaja készítésében verhetetlen voltam. Melegszendvicset, olvasztott sajtos tortillát, karamellás popcornt három perc alatt tudtam produkálni.

Na, de egy olasz főételt öt perc alatt?

Nem hittem, hogy ennyi idő elég lenne hozzá.

Láthatta a bizonytalanságomat, mert odairányított a pulthoz, és eldarálta az instrukciókat.

– Vagdosd össze a sonkát, pirítsd meg, tedd hozzá a mirelit répát, aztán öntsd nyakon a tejszínnel – mondta. – Pár perc rottyanás és kész is!

– Oké – feleltem bizonytalanul, és nekiálltam felkockázni a sonkát, amikor Weston robbant be újból az ajtón.

– Vészhelyzet van! Nem indul a Tragacs. – Weston a bogárhátút hívta így.

Genna elgondolkodott. A hajából félig kilógott egy hajcsat, és még arckrémtől csillogott az arca. Túl sok ez így egyszerre, gondoltam.

– A garázsban van bikakábel, próbáld meg azzal.

– Anya, a bikakábelhez két kocsi kell.

Genna a homlokára szorította a kezét, lehunyta a szemét, azután mélyet sóhajtott.

– A tiszteletes totál ki lesz akadva, ha késünk. – Genna ránézett az órájára. – Már rég ott kéne lennünk.

Weston unottan a pultra könyökölt.

– Mr. Herring elvitte a pickupot, szóval ő sem tud beugrani.

Annyira megsajnáltam őket, hogy közbeszóltam.

– És ha taxit hívnánk?

– Ez az! – csettintett Genna. – Weston, intézkedj!

Weston leemelte a konyha faláról a vezetékes telefont, majd fásult arckifejezéssel tárcsázta a számot. Genna azután semmi perc alatt összekészítette a maradék tálakat, még narancs- és citromkarikákat is vágott rá, és ízlésesen rászórt néhány szem olívabogyót.

Öt perc múlva a taxi befutott az Irvin nevű fickóval. Weston eléje sietett, hogy felnyissa neki a sorompót. Genna fölém állt, hogy megszemlélje a carbonarát. Ujjával belenyúlt a szószba, és megkóstolta.

– Kicsit híg, de a híveknek megteszi – nyugtázta.

Amíg Weston Irvinnel átpakolt a taxiba, Genna és én becsomagoltuk alufóliával a maradék tálakat, utána besorakoztattuk az összes ételt a csomagtartóba. Aggódtam Genna miatt, mert szörnyen agyonhajszoltak tűnt.

Féltem, hogy ketten nem lesznek elegek tartani a tempót, ezért felajánlottam a segítségem. A taxi egy baptista templom hátsó bejáratánál dobott ki minket. Weston és én a taxis segítségével hurcoltuk befelé a tálakat, míg Genna megpróbálta ízlésesen a templom egyik nagyobb szélső termében az asztalokra rendezni a falatokat, alig pár perc alatt. Végezetül közösen összepattintgattuk a műanyag poharakat, és az asztalok közepére rendeztük.

– Általában nem ennyire kaotikus – szabadkozott Genna, mintha zavarban lenne. Parmezánt reszelt a carbonarára. – Felmondott az egyik pincér, ráadásul a furgonját is nélkülöznünk kell.

– Apa hol van? – kérdeztem mellékesen, de rögtön észrevettem, hogy érzékeny pontra tapintottam. A sajtreszelőt elrejtette az asztal alatt egy dobozban, és idegesen lesimította a pocakján felráncosodott ruháját.

– Be kellett mennie Wilmingtonba. – Figyelemelterelés gyanánt a kezembe nyomott egy köteg szalvétát. – Tennél még ebből az asztalok szélére?

Gyorsan kiszórtam a szalvétákat. Az egyik ajtón váratlanul egy lány vetődött be. Olyan nagy lendülettel érkezett, hogy majdnem felborította az egyik közeli asztalt és Gennát.

A lány fűszoknyát viselt, hozzá egy tépett narancssárga pólót, ami csak félig takarta el rózsaszín melltartóját. Amikor meglátta Gennát, sűrű bocsánatkérések közepette copfozta össze hullámos, barnásszőke haját.

– Késtél! – fedte meg őt Genna.

– Ezer bocsi, de feltartottak a plázában.

Genna megforgatta a szemét, de látszott, hogy nem haragszik.

– Legutóbb is ezt mondtad.

– Oké-oké… többet becsszó nem fordul elő!

– Jól van, öltözz át, mert ha Jonathan tiszteletes meglát ebben a göncben, biztos, hogy elzavar. Szükség van rád!

A lány elhúzódott az egyik sarokba, ahol magára kapta a Genna partiszerviz egyenpólóját, amiből korábban én is kaptam egyet. A szoknyát lecsatolta magáról, elrejtette a táskájába. A fűszoknya alatt viselt gatyájának a szárát gondosan lehajtotta.

Körbenézett, keresve egy ismerőst, és úgy jött oda hozzám, mintha ismerném. Éppen az egyik bejáratnál ácsorogtam, mikor lekapott a közeli tálról egy dísz-olívabogyót, laza mozdulattal a szájába dobta.

– Hali! – mosolygott rám, aztán ugyanolyan egyenes háttal állt meg mellettem, mint ahogyan én szobroztam a falnál.

– Szia! – köszöntem vissza.

Oldalra billentette a fejét.

– Olive vagyok.

– Allie.

Egy pillanatig csak nézett rám. Mintha azt latolgatná, hogy ismerős vagyok-e neki valahonnan.

– Mióta megy a muri?

– Tíz perce jöttünk.

Nagyot sóhajtott, közben ránézett az órájára. Egy csinos ezüst ékszeróra volt zöld kövekkel kirakva. Túl drágának tűnt egy olyan lánynak, aki diákmunkával keresi a kenyerét.

– Éhen fogok halni. Genna erre néz? – kérdezte, és kikémlelt mögülem. Genna Westonnal a húspástétomos szendvicseket rendezgették.

– Azt hiszem, nem.

– Helyes, akkor takarj légyszi! – kérte. Még mielőtt megakadályozhattam volna, ellopott egy sajttekercset a legközelebbi tálcáról. Próbáltam elhelyezkedni, hogy takarjam őt. Genna biztosan nem örült volna a gondosan elkészült tálcák hiányzó falatkáinak. De mégis falaztam a lánynak.

Olive a sajttekercs után még betömött a szájába egy mini uborkás szendvicset, két koktélparadicsomot és egy mozzarellagolyót.

Aztán mikor lebuktam, hogy helytelenítve bámulom, a kezét a nadrágjába törölte, és elrejtette a háta mögé.

– Ne nézz így! Ma reggel a plázában ácsorogtam és parfümmintákat osztogattam. Egy perc időm sem volt kajálni! – szabadkozott. Ez megmagyarázta a ruhájából áradó krém- és erős pacsuliszagot.

Amikor egy dagadt szőlőszemért nyúlt, rosszallóan pislogtam rá.

– Mi van? – kérdezte teli szájjal.

Kihúztam a hátam, és inkább másfelé néztem.

– Semmi.

A folyosó felől mozgolódás hallatszott. A terembe egy férfi érkezett, a hosszú haja szanaszét állt, krémszínű öltönye, rozsdaszínű nyakkendője magára vonta a tekintetem. A hátán egy gitártok pihent, és mikor Gennával kezet fogott, zakója ujja alól kilátszottak bőrkarkötői. Sejtettem, hogy ő a baptista lelkipásztor, de teljesen másképp festett, mint a papok általában. A férfi inkább hajazott egy vidéki countryénekesre, semmint egy nyáját vezető lelkipásztorra.

– Mindjárt indul a műsor – állapította meg Olive, megigazgatta a pólója gallérját. – Segíts kitölteni az italokat!

Elém rakott egy műanyag poharakkal megpakolt tálcát, és villámgyorsan kinyitott egy pezsgősüveget. Azelőtt még sosem láttam lányt ilyen tökéletes, határozott mozdulattal üveget bontani. Annyira profin csinálta, hogy kibukott a számon:

– Mióta dolgozol Gennának?

– Öt éve nyáron kezdtem a Makrélában. Minden évben letoltam az egész nyarat, néha év közben is beugrottam. Amikor Genna megcsinálta a partiszervizt, azóta besegítek itt is. Halasztottam az egyetemen.

Meg akartam kérdezni tőle, miért, de akkor a vendégek egyik pillanatról a másikra elözönlötték a termet, egyszerre három bejáraton. Csak álltam az asztalok mellett, mosolyogtam, és készségesen teletöltöttem a kiürült poharakat.

A délelőtt folyamán akaratlanul is összehasonlítottam Gennát és az anyámat. Anyut zavarta, ha valami nem a tervek szerint megy, mindennek megvolt a maga rendje. A szalvétákat a nekik kirendelt helyre volt csak szabad rakni, a poharakat általában piramis alakba rendezték az asztal közepén. A tálak fontos sorrendet követtek: elöl a húsok, utána a köret, a párolt zöldségek, végül az asztal végében a sütemények és az apró rágcsálnivalók.

A pincérek teljes egyenruhát viseltek – fehér felsőt, fekete alsóval és köténnyel, na meg persze sapkával vagy fejkendővel. Az asztalterítők, a szalvéták és általában a desszertek is színben harmonizáltak a környezettel és a dekorációval.

Itt a műanyag asztalokat lepedőszerű anyaggal takartál le, aminek a szélei kirojtozódtak és cérnák lógtak belőle. Minden bizonnyal számtalan fogadást éltek már túl. Az asztalok csupaszon álltak, egyetlen dísz vagy virágcsokor sem dobta fel.

No, meg a filléres műanyag összeilleszthető pohár. Anyám itt vágta volna fel az ereit.

Valaki hirtelen megkopogtatta a bal vállamat. Hátrafordultam, és Weston ácsorgott mellettem, egy üres poharakkal teli tálcával ügyeskedett.

– Öntenél nekem még pezsgőt? – Kérésére felvettem az egyik közeli asztalról a kibontott üveget. – Amúgy nagy sikere van a carbonarádnak – mondta mosolyogva.

Éreztem, ahogy elpirulok.

– Hát, pedig ez az első, hogy csináltam.

– Tényleg király lett! – folytatta, és közelebb hajolt hozzám. – Csekkoltam én is.

Éreztem, hogy melegség árad szét bennem, és nem tudtam megállni, hogy ne vigyorogjak. Olyan közel álltunk egymáshoz, hogy éreztem a leheletét a bőrömön. A szemébe néztem, ő pedig az enyémbe. Egy pillanatra csak mi ketten voltunk a zsúfolt terem közepén.

Aztán hirtelen elszállt a pillanat, ahogy egy munkásbajuszos pasas teljes lendülettel a hátamnak ütközött. A pezsgő pedig meglódult, egyenesen leöntöttem vele Weston pólóját.

– Bocsásson meg, kérem! – hallottam a férfi hangját. – Nem volt szándékos.

– Jaj, annyira sajnálom! – szabadkoztam, amikor Weston is lenézett magára. Az egész tálca pezsgőben úszott.

A körülöttünk ácsorgó emberek kellemetlen módon minket bámultak. A pasas, aki meglökött nem foglalkozott velünk túlságosan, odébbállt beszélgetni egy nagyobb társasággal.

– Semmi vész – mondta Weston, és elfogadta a szalvétákat, amiket felé nyújtottam. Segítettem neki felitatni a földről a kilötykölt italt. Többször is bocsánatot kértem tőle. – Nem a te hibád volt, előfordul az ilyesmi.

Magamban morogtam, amikor sikerült eltüntetni a pezsgőt a földről, de a padló még így is ragadt.

– Hozok inkább egy felmosót – javasolta Weston. – Addig körbekérdezhetnél, ki kér kávét.

Rosszul éreztem magam, de közvetlenül a gikszer után senki nem szúrt le, hogy milyen szerencsétlen vagyok. Genna a tiszteletessel és a szülőkkel beszélgetett, akik a kisbabájuk keresztelőjére kérték fel a partiszervizt. A malőr után nem hordta le a fejemet. Valósággal fejbe csapott az élmény, hogy mennyivel másként is lehet lereagálni a dolgokat. Az anyám már a pancserség puszta gondolatába is belehalt volna.

Olive volt az egyetlen, akit sikerült magamra haragítanom.

Egyszer rám is mordult, amikor majdnem sikerült letörnöm egy termoszkancsónak a tetejét. Odajött kioktatni, hogy a tetőt nem tekerni kell, hanem pattintani.

Nem akartam beleállni, ezért szó nélkül hagytam. Egy másodperccel később egy olcsó parfümfelhőtől bűzlő nő lépett oda hozzám, és megkérdezte, hogy a rokfortos sajtkrémben van-e dió.

Totál lefagytam. Azt sem tudtam hirtelen, hogy a három mártogatós közül melyik is a rokfortos.

– Nincs – mondtam, de inkább hangzott kérdésnek.

És amikor a nő már majdnem nyúlt is a tányérkáért egy kis kenyérdarabbal, Olive rászólt.

– Nehogy megegye! – és elvette a nő kezéből a falatot. – Dióval készült.

Amint ezt kimondta, a nő elképedt. Dühös arccal fordult felém.

– Ebbe akár az ember bele is halhat – szidott le.

– Elnézést, én nem tudtam...

– Nem lehet elég óvatos az ember – rondított rám a nő, feltartott ujját nekem szegezte. – A vendéglátás nem az amatőröknek való.

– Sajnáljuk, asszonyom – szólt közbe Olive. – Ma van az első napja.

A nő felhúzott orral elsétált.

Olive szeme villámokat szórt. Próbáltam valami hasznos feladatot találni, ekkor Weston visszatért egy felmosóronggyal.

– Akarod, hogy segítsek? – kérdezte, észrevéve a köztem és Olive között lévő feszültséget.

– Nem, semmi gond. Megcsinálom.

Elvettem tőle a felmosórongyot, és elkezdtem feltakarítani a padlón lévő ragacsos mocskot. Örültem, hogy van valami más, amire koncentrálhatok, és amit nehéz lenne elbaltázni.

– Jó, mert azt hiszem, el kell ugranom jégért – mondta Weston. – Azzal egy kicsit alulterveztünk. Boldogultok ketten?

– Ó, hogyne – vágta rá Olive, de biztos voltam benne, hogy még nagyon szívesen hozzátenne valamit a mondandójához.

Weston elmasírozott a kijárat felé, én pedig a padlót maszatoltam. Azt hittem, hogy aznapra megúsztam Olive sértéseit, amikor ismét belendült.

– Tényleg jobban kellene figyelned – mondta, közben elkezdett felnyitni egy borosüveget. – Nem szolgálhatsz fel olyan ételeket, amelyeknek még az összetevőit sem ismered. Mi van, ha valaki allergiás?

Összeszorítottam a fogamat, és próbáltam nyugodt maradni. Természetesen igaza volt.

– Bocs, nem tudtam. Majd jobban figyelek.

– Honnan jöttél egyébként? Weston ajánlott be?

Nagyjából biztos voltam benne, hogy ezt burkolt sértésnek szánta. Elkezdte kitölteni a bort, amikor válaszoltam.

– Nem – felegyenesedtem. – Weston a mostohatesóm.

A keze megállt a levegőben. Nem értettem, miért lett annyira komoly, de az arca megkeményedett. Nem tudom, mire számítottam, de nem arra, hogy Olive máris ideges legyen ettől. A keze néha megremegett, kényszert éreztem, hogy gyorsan odakapjak.

Figyeltem, ahogy a határát súrolja annak, hogy az ital megint a padlón végezze.

– Ne csináljam én? – kérdeztem, de erre rám förmedt.

– Nem vagyok selejt!

Tátva maradt a szám.

– Oké.

– Meg tudom csinálni!

– Nyilvánvaló – bukott ki belőlem, mikor mellélötykölte.

Úgy tűnt, mintha még mondani akarna valamit, de aztán letette az üveget, és faképnél hagyott.

Igyekeztem továbbra is vidám arcot vágni, és helyesen felelni a vendégek kérdéseire, de azért eléggé elcseszett volt a hangulatom. Azt kívántam, bárcsak gyorsan vége lenne a délelőttnek. De ahogy Weston visszaérkezett, kevésbé éreztem magam olyan nyomorultul.

Természetesen neki is feltűnt, hogy Olive kifejezetten szúrós szemekkel méreget.

– Felhúztad? – Mindketten bámultunk Olive után, aki egy megrakott mignomos tálcával elviharzott mellettünk. – Ráléptél a lábára, vagy mi?

Visszapörgettem fejemben a történteket.

– Csak segíteni akartam neki – vontam meg a vállam. – Majdnem kiöntötte a bort.

Weston beszívta az ajkát a fogai közé.

– Máris rosszat tettél – szisszent fel. – Olive rosszul viseli, ha jótékonykodnak vele.

Ekkor bekattant, hogy mikor is lett Olive igazán mérges.

– Csak nem jártatok régebben? – hecceltem. – Dobtad őt?

– Ugyan már...Ne légy gyerekes! – Arcáról egyetlen pillanat alatt eltűnt a jókedv. – Nem jártam vele! – jelentette ki keményen.

Mielőtt bármi mást mondhattam volna, az egyház kórustagjai megrohamoztak, fél pillanat alatt elpusztították a tálcámon lévő apró süteményeket.

Az utolsó vendég egy óra múlva hagyta el a termet, addigra szinte mindent felfaltak. Egyedül a sajttekercs nem aratott sikert, az egész tálcából alig egy-két darab hiányzott. Mindent egybevetve, egész jól alakult a délelőtt. Genna rengeteg dicsérő szót kapott az ételekre. Otthon segítettem elmosni a tálcákat és a lábasokat, míg Genna pihent egy kicsit. Weston már az imaháznál lelépett, így ketten maradtunk.

Genna ledobta magát a fotelba, lábait felpolcolta az egyik puffra.

– Istenem, de fáj mindenem! – Próbálta elérni a bokáját, de a nagy hasától nem tudta, így inkább visszasüppedt a fotelba.

– Jól sikerült a fogadás – mondtam, mintha ez kárpótlás lenne. Eltöröltem az utolsó lábasokat, és a szárítóra sorakoztattam.

– Jaj, szívem, nagyon köszönöm, hogy számíthattam rád! Fogalmam sincs, mihez kezdtem volna – mondta Genna mosolyogva.

– Ez természetes.

Csatlakoztam hozzá a nappaliba. A terasznál észrevettem elnyargalni a reggel látott öreg kutyát. Egy oposszumot vagy egy rágcsálót kergetett.

Leültem a kanapéra.

– Úgy rémlik, apa allergiás a kutyaszőrre.

Genna először nem értette.

– Nincs is kutyánk – felelte bágyadtan.

– Reggel a szobámban egy kutya engem bámult. Azt hittem, a tiétek.

Az arckifejezése nem tetszett.

– Milyen színű volt?

– Zsemlebarna, kajla fülekkel.

– Ó, már világos. Ő Dingó. – Elmosolyodott, kicsit hátradöntötte a fejét. A fotel fejrészén szétterült a gyönyörű haja. – Dingó a város kutyája, egyfajta vándorkutya. Nincs gazdája.

– Biztos, hogy nem veszett? – Nem akartam túl betojinak tűnni, de rengeteg horrorfilmet láttam ilyen ócska csavarral.

Genna elgondolkodott.

– Nem, nem hiszem. Barátságos állat. Néha megjelenik a háznál, kaját kunyerál, de egészen hasznos, mert megfogja a kártevőket. Néha a büfénél is lézeng, olykor hosszabb napokat is a verandán ücsörög – mondta félmosollyal. – Úgy hírlik, hogy már évtizedek óta itt van és vigyáz a lakókra.

– Szóval egy szellemkutya? – Egyre rosszabbul hangzott.

– Nos, az egyik szomszéd, Mrs. Dawson szerint már gyerekkorában is a parton lézengett. Azt hiszem, Mrs. Dawson hatvan-egynéhány éves.

Genna csak pislogott rám, én meg vártam, mikor röhögi el magát, hátha csak viccel, de komoly maradt.

– Hát ez fura.

– Bizony – bólintott. – Dingó néha engedi, hogy Weston megsétáltassa, vagy elmegy vele frizbizni a partra. De minden szomszédnál megjelenik néha. A Dingó nevet kapta, mert leginkább arra hasonlít.

Tetszettek az effajta városi legendák, mindig felkeltették az érdeklődésem a megmagyarázhatatlan dolog, de az már kevésbé tetszett, hogy a kutya csak pár centiméterre lihegett a fejemtől, míg aludtam.

– Weston hol van? – kérdeztem, amikor Genna bekapcsolta a tévét.

– A Békában – felelte tömören.

– Békában? – Nem értettem.

– Bátrak Klubja – magyarázta. Sokkal szomorkásabb lett a hangja. – Egyfajta terápiás csoport, ahol önkéntes. Havonta többször elmegy a foglalkozásokra. Csomó jó programot találnak ki közösen. Ma vitorlázni vannak.

Nem tudtam, mit feleljek erre, így csak hallgattam. Véletlenül sem akartam, hogy azt higgye, érzéketlenül kérdezősködöm olyanokról, amihez nincs közöm. Mindenkinek vannak magánügyei, nem biztos, hogy Weston boldog lenne, ha az anyja megosztaná velem a titkait. Saját magamból indultam ki. Még Kizzie sem tudott arról, hogy terápiára jártam.

– Talán egyszer te is elmehetnél – javasolta, amire szintén nem tudtam reagálni. – Nem muszáj a nyarat a négy fal között tölteni.

Nem voltam biztos benne, hogy jót tenne az ilyesmi. Éppen elég megbirkózni a saját terapeutámmal és az anyámmal, nem hiányzik néhány levakarhatatlan önkéntes kérdezősködése.

Főleg, ha az önkéntes házon belül volt.

– Oké. – Bár így feleltem, de azért, hogy Genna leszálljon a témáról.

A konyhában megszólalt egy telefon. Genna odament a pulthoz, előhalászta a mobilt a táskájából.

Aggódva szólt bele a telefonba.

– Leyland? – Figyeltem, ahogy az arca megváltozik, a homlokát ráncolta. Egy férfi hadarva beszélt a túloldalon. – Mindjárt bemegyek, oké? Szükségem van Shylára. Tartsd ott, kérlek! – mondta feldúltan, kinyomta a készüléket, majd magára kapta a táskáját.

– Minden oké? – kérdeztem.

– Helyzet van a büfében, sajnos be kell ugranom. Nem hiszem el, hogy mindenkinek ma megy el az esze! – Szitkozódott, és felkapta a pultról a Tragacs kulcsát. Genna a tőle megszokott hévvel trappolt a ház előtt parkoló ártatlan autó felé.

Felpattantam a kanapéról, és Genna után siettem. Mire kiértem, ő már a volán mögött ült és csapkodta a kormányt.

– Esküszöm, ha nem indulsz be, fél óra múlva már a roncstelepen leszel! – fenyegetőzött. – Isten bizony, hogy veszek helyetted egy Priust!

Finom mozdulattal elfordította a kulcsot. A Tragacs feléledt, hörgött, de hangos puffogással beindult.

– Na, mit mondasz? – Genna kihajolt a lehúzott ablakon. – Velem tartasz egy újabb körre?

Ebben az elmúlt néhány órában több új dolog történt velem, mint korábban, így nem lacafacáztam. Bólintottam, és bepattantam az anyósülésre.

A Tragacs egész úton berregett és csattogott. Genna nem szólt egy szót sem, mintha koncentrálna, csak a körmével kopogott a sárga műbőr kormányvédőn. Anyámból kiindulva, tudtam, hogy ilyenkor illik csöndben maradni, így meg sem mertem mukkanni.

Az út alig öt percig tartott. Genna az út végén beállt két kocsi közé.

– Megjöttünk – jelentett be, s leállította a motort.

A szemem elé tettem a kezem. Szemben velünk a délutáni erős napfényben kibontakozott Southport homokos tengerpartja.

– A büfé itt van nem messze – mondta Genna, majd kiszállt az autóból.

Bár már többször jártam tengernél, de még sosem láttam ennyire varázslatos partot. Színek, hangok, illatok teljes arzenálja özönlött az arcom felé. Az aszfaltozott parkolóból egy stég felé sétáltunk, ami egészen a vízig elkígyózott. A finom homokos parton ívelt át, és több bolt és üzlet mellett elkanyargott. A parton rengetegen nyüzsögtek, számtalan szörföst, röplabdázó csapatot, kisgyerekes családot láttam arrafelé. Gyönyörű, fülledt idő volt, a pólóm a testemre tapadt.

Genna egy nagyobbacska étterem felé vette az irányt, melyhez az idők folyamán több szárnyat is hozzácsatoltak. Girbegurba palateteje és kék falai omladoztak. Kívülről mentőmellényeket, csónakkormányokat, horgonyokat és halászhálókat aggattak fel rá, melyet néhány műanyagból készült, de élethű garnéla, hering, lepényhal és tengeri csillag dekorált. Az épületegyüttes mellett fehér-piros kempingasztalok és székek, valamint ugyanilyen színű napernyők hada sorakozott.

Genna a hátsó bejárat felé tartott, ahol egy sakktábla mintázatú nadrágot és valaha fehér pólót viselő férfi ácsorgott. Elnyomta a cigijét, amikor Genna odalépett hozzá.

– Nézd, Genna, ne akadj ki! – A férfi hátradobta válla fölött a derekáig érő őszes raszta haját, azzal – gyanítom megnyugtatásképpen, de talán védekezésképp – felemelte mindkét kezét maga elé.

– Shyla elment – mondta a férfi kimérve mindkét szót.

Volt abban valami félelmetes, ahogy Genna egyik kezét a pocakjára tette, és hosszan sóhajtott. Mintha ezzel akarta volna jelezni: „terhes vagyok, ne packázz velem”.

– Meg sem várt? – nyögött fel Genna. – Jaj, Leyland...

A férfi megcsóválta a fejét.

– Mindent próbáltam bevetni. Még heti plusz egy szabadnapot is és minimális fizetésemelést, de nem állt kötélnek.

– Ó, Jézus! – morogta Genna, majd kikerülte a férfit, és a hátsó ajtón becaplatott az épületbe.

Ahogy beléptünk a büfébe, evő-ivó emberek fecsegése fogadott bennünket. A tenger gyümölcsei és a sült ételek illata betöltötte a levegőt, korogni kezdett a gyomrom.

Genna a konyhán át a kiszolgálópulthoz ment, ahol egy bongyor hajú lány cifra ruhákban italokat töltött hatalmas poharakba. Felnézett, ahogy közeledtünk.

– Szia, Genna! – köszönt a lány. – Ma nem otthon kéne lenned?

– Így lett volna, ha Shyla nem mond fel az imént – felelte Genna, és készült, hogy elkapjon egy kötényt a fali akasztóról. Néhány szörfruhás srác és egy-két idősebb társaság ült az asztaloknál, az étterem fele üres volt.

A pultnál várakozó fazon megköszörülte a torkát.

– Bocsánat, megkaphatnám végre a kávémat? – Hangja ellenszenves volt.

– Nyugi, haver. Vészhelyzet van – mondta Leyland kissé keskeny szemmel, a pult mögé ment, és szó szerint levágta a fószer elé a csészét. Cukrot, tejet és kanalat nem adott neki hozzá.

Leyland összeszűkült szemekkel figyelte a fószert, miközben az átnyúlt a pulton, és egy műanyag pohárból elvett egy fa keverőpálcikát. Csöndben maradt, de egymást méregették Leylanddel.

Néztem, ahogy Genna gyorsan magára köti a kötényét, és elkezd dolgozni. Egy halom piszkos tálcát és tányért emelgetett, biztos voltam benne, hogy ez nem tesz túl jót a babának.

Miután Leyland végzett a kávés fazonnal – aki fortyogva, borravaló nélkül hagyta el a helyszínt –, odament Gennához, és két vállára tette a kezét.

– Megpróbálok beszélni az unokahúgom fejével még egyszer. Ha mégsem gondolná meg magát, csak találunk valakit.

– Mégis kit? – kérdezte Genna csüggedten. – Előbb Edith, aztán Shyla megy el. Lassan, nem lesz értelme kinyitni ezt az átkozott kócerájt!

– Szétszórunk néhány hirdetést a környéken. Még csak most kezdődik a nyár – vetette fel a göndör hajú lány két tányér kiosztása között. – Jo biztosan ismer valakit, akinek meló kell.

Megpróbáltam felmérni, mi lehet a baj a hellyel. Bent faasztalok álltak süppedős bokszokkal, a falakat mindenhol sötét lambériával fedték be, hogy kevesebb kosz maradjon meg rajtuk, minden mást vattacukor színek uraltak. Az ételek nem kerültek sokba. A menü csupa gyorsan elkészíthető ételt kínált: tengeri herkentyűk, sült rákolló, hagymakarika, sült krumpli, hamburger, pizza és hot-dog. Desszertnek shake-ek, fagylalt és belga gofri. Jól meg lehetett közelíteni, a stég elnyúlt előtte egészen a tengerig, melyet színes égőkkel világítottak ki.

Annyit tudtam, hogy Gennának szüksége van rám, így bátor lépésre szántam el magam.

– Hé, Genna… – Felnézett rám, és olyan arckifejezést vágott, mint aki citromba harapott. – Én szívesen elvállalom a munkát.

Sóhajtott egyet a fejét ingatva.

– Nem! – mondta, és felnevetett, amikor észrevette az elszánt tekintetemet. – Ezt nem kérhetem tőled.

– Nos, nekem úgyis nyári szünetem van, és így nem kell azon aggódnotok, hogy nem foglalkoztok velem eleget.

Végignézett rajtam, mintha nyilvánvaló jeleit keresné annak, hogy csak ugratni akarom. Én is meglepődtem magamon, de komolyan gondoltam. Elvégre dolgoztam már máskor is anyám mellett és Kizziék kertészetében. A virágültetés és trágyázás nem sorolandó a vendéglátás műfajába, de mi dunszt lehet kivinni néhány tányér hamburgert és felírni a rendeléseket?

Leyland is odalépett, feltehetőleg ő sem értette Genna arckifejezését.

– Tudod, hogy mivel jár ez? – kérdezte óvatos hangsúllyal Genna. – Lehet, hogy a forró sütő mellett kell állnod a legnagyobb melegben. És a vendégek nem mindig ke