részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lily King: Writers & Lovers
Published by arrangement with Grove/Atlantic, Inc., New York.

Copyright © 2020 by Lily King

Geese illustrations by Calla King-Clements
Hungarian translation © Nemes Anna, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

Cover © Thomas Allen
Cover Design © Katie Tooke, Picador Art Department

ISBN 978 963 568 277 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Dezsényi Katalin
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Mandl Orsolya
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Húgomnak, Lisának,

hálával és szeretettel

Megállapodtam magammal, hogy reggel nem gondolok a pénzre. Olyan vagyok, mint a kamasz, aki próbál nem gondolni a szexre. De a szexre is próbálok nem gondolni. Meg Luke-ra. Meg a halálra. Ami azt jelenti, hogy nem gondolni anyámra, aki a télen halt meg, amikor szabadságon volt. Sok mindenre nem szabad gondolnom, hogy délelőtt írni tudjak.

Adam, a háziúr, figyeli, ahogy a kutyáját sétáltatom. Amikor visszafelé jövök a kocsifelhajtón, öltönyben és kisuvickolt cipőben a Mercedesére támaszkodik. Reggelente nyűgös. Azt hiszem, mindenki az. Élvezi a kontrasztot az én melegítős kócosságommal.

Amikor közelebb érek a kutyával, azt mondja: – Korán fenn vagy.

Mindig korán fenn vagyok. – Te is.

– Pontban hétkor találkozom a bíróval a törvényszéken.

Csodálj. Csodálj. Csodáld, hogy bíró, hogy törvényszék, hogy pontban hétkor.

– Valakinek azt is meg kell csinálni. – Nem jó nekem Adam közelében. Szerintem neki sem. Hagyom, hogy a kutya pár lépésnyire elrángasson egy mókus után, aki Adam nagy háza oldalának zsindelylécei közé préseli be magát.

– Na és a regény – szólal meg, nehogy messzire menjek – hogy halad? – Úgy ejti a szót, mintha én találtam volna ki. Csak a fejét fordítja felém, és változatlanul a kocsinak támaszkodik, sajnál változtatni a pózon.

– Megy. – Mellkasomban felbolydulnak a méhek. Egy-kettő végigmászik a karom belsején. Egyetlen beszélgetés az egész délelőttöt tönkreteheti. – Vissza kell ülnöm. Rövid a nap. Hosszúzok.

Fölvonszolom a kutyát Adam hátsó verandájára, lecsatolom róla a pórázt, betuszkolom az ajtón, és gyorsan leszaladok a lépcsőn.

– Hány oldal van meg?

– Pár száz. – Nem állok meg. Félúton vagyok a szobám felé Adam garázsa mellett.

– Tudod – mondja, ellöki magát a kocsitól, és várja, hogy teljesen rá figyeljek –, nekem roppant furcsa, hogy azt hiszed, van mondanivalód.

Ülök az íróasztalnál, és bámulom a mondatokat, amiket a kutyasétáltatás előtt írtam. Nem is emlékszem, hogy leírtam őket. Fáradt vagyok. Ránézek a rádiós óra zöld számaira. Alig három óra múlva öltöznöm kell az ebédműszakhoz.

Adam együtt járt egyetemre a bátyámmal, Calebbel – szerintem annak idején Caleb kicsit szerelmes is volt belé –, és ezért Adam kevesebb lakbért kér tőlem. A reggeli kutyasétáltatás fejében is elenged valamennyit. A szoba azelőtt virágteleltető volt, és még most is átjárja a rothadó levelek szaga. Épp elfér benne egy szimpla matrac, egy íróasztal meg egy szék, a fürdőszobában pedig egy főzőlap meg egy minigrill. Visszateszem a vízforralót a tűzre, főzök még egy csésze fekete teát.

Nem azért írok, mert mondanivalóm van. Azért írok, mert ha nem írok, akkor még rosszabb minden.

Fél tízkor felállok a székről, kidörgölöm a bélszín- és feketeszeder-pecséteket a pliszírozott fehér blúzomból, vasalóval megszárítom az íróasztalon, vállfára akasztom, és a vállfa kampóját befűzöm a hátizsákom felső gyűrűjébe. Fekete munkanadrágot és pólót húzok, a hajamat lófarokba kötöm, és vállamra veszem a hátizsákot.

Kihátrálok a biciklimmel a garázsból. Alig fér be a sok szartól, amit Adam ott tart: régi babakocsit, etetőszéket, babahintaszéket, matracot, komódot, sítalpat, gördeszkát, nyugágyat, fáklyát, csocsót. A többi helyet Adam volt feleségének piros furgonja foglalja el. Ezt is itt hagyta, ahogy a srácokon kívül minden mást, amikor tavaly Hawaiira költözött.

– Hogy egy jó autó így pocsékba menjen – sopánkodott a takarítónő a minap, amikor locsolócsövet keresett. Olinak hívják, trinidadi. Félreteszi és hazaküldi például a mosóporos dobozban lévő műanyag mérőkanalat. Ettől a garázstól égnek áll a haja.

Végigtekerek a Carlton Streeten, a Beacon Streetnél átslisszolok a piroson, és elindulok a Commonwealth Avenue felé. Dübörög mellettem a forgalom. Előrecsúszom, leszállok a nyeregből, és egy növekvő diákcsapattal együtt várom, hogy váltson a lámpa. Néhányan megcsodálják a biciklimet. Régi banánüléses bringa, májusban találtam egy Rhode Island-i szemétdombon. Luke-kal rendbe hoztuk, új, olajozott láncot tettünk rá, meghúztuk a fékbovdeneket, addig rángattuk a rozsdás nyeregcsövet, míg föl nem csúszott a kellő magasságra. A váltó a felső csőbe van beépítve, amitől erősebbnek tűnik, mint amilyen, mintha titkos motor volna benne. Szeretem ezt a motorbicikli-érzést, a magasított, vízszintes kormányt, a hosszú, steppelt nyerget meg a magas hátsó rudat, aminek gurulás közben nekidőlök. Kislánykoromban nem banánüléses bringám volt, de a legjobb barátnőmnek az, és időnként napokra cseréltünk. Ezek a bostoni egyetemisták fiatalok ahhoz, hogy banánbicajon biciklizhettek volna. Furcsa érzés, hogy már nem tartozom a legfiatalabb felnőttek közé. Harmincegy vagyok, és meghalt az anyám.

Vált a lámpa, visszaülök a nyeregbe, átvágok a Comm. Ave. hat sávján, aztán pedálozok fölfelé, át a Boston University hídon a Charles folyó cambridge-i oldalára. Néha már a híd előtt kiborulok. Néha fönt a hídon. De ma jól vagyok. Ma tartom magam. Legurulok a járdára a Memorial Drive víz felőli oldalán. Nyár dereka van, fáradt a folyó. Tajtékos fehér hab torlódik a part menti nádnak. Olyan, mint az a fehér trutymó, amely Paco anyjának szája sarkában gyűlt meg egy hosszú napnyi szüntelen konyhai sopánkodás után. Legalább már nem lakom ott. Még Adam virágteleltetője is jobb, mint az a Barcelona melletti lakás. Átmegyek a River Streeten és a Western Avenue-n, aztán letérek a betonról a földútra, amely szorosan a folyóparton fut. Jól vagyok. Egészen addig jól vagyok, míg meg nem látom a vadludakat.

Ott vannak a helyükön a gyaloghíd lábánál, vagy húszan-harmincan, zsinatolnak, tekergetik a nyakukat, tollászkodnak, csőrükkel egymás tollazatát böködik, vagy a sárban megmaradt néhány fűcsomót. Ahogy közelebb érek, erősödik a hangjuk, gurguláznak, dünnyögnek, ingerülten gágognak. Megszokták, hogy át-átmegy valaki az ösvényükön, a lehető legkevesebbet mozdulnak, hogy kitérjenek előlem, egyik-másik úgy tesz, mintha a bokám után kapna, amikor átpedálozok, és van, amelyik nem bánja, ha farktollait súrolják a küllők. Csak a hisztérikusak szökkennek vijjogva a víz felé, mintha támadás érte volna őket.

Szeretem ezeket a vadludakat. Kifeszül és megtelik tőlük a mellkasom, és elhiszem, hogy újra rendbe jönnek a dolgok, hogy ezt az időszakot is át fogom vészelni, ahogy átvészeltem a többit, hogy az a hatalmas, fenyegető űr ott előttem csak merő rémkép, hogy az élet igazából könnyedebb és játékosabb, mint gondolom. De ennek az érzésnek a sarkában, a sejtés sarkában, hogy nincs minden veszve, rögtön ott lohol a késztetés, hogy elmondjam anyámnak, elmondjam neki, hogy ma jól vagyok, hogy valami örömfélét éreztem, azt, hogy talán még képes vagyok örülni. Érdekelné. De nem tudom elmondani neki. Az ilyen jó reggeleken mindig ebbe a falba ütközöm. Anyám biztosan aggódik értem, és én nem tudom elmondani neki, hogy jól vagyok.

A vadludakat nem érdekli, hogy megint sírok. Megszokták. Kotyognak, kiáltoznak és elnyomják a hangomat. Futónő közeledik, fölfelé fordul az ösvényről, azt hiszi, nem látom. A nagy csónakháznál megritkul a vadlúdsereg. A Larz Anderson hídnál jobbra fordulok, rá a JFK-re, a Harvard Square felé.

Valami kis megtisztulás ez a biciklizés, néhány óráig életben tart.

Az Iris a Harvard Egyetem egyik klubházának második emeletén van, melyet a klub tíz éve azért ad bérbe, hogy csaknem százezer dollár adó-visszatérítésre tegyen szert. Nyáron kevés diák fordul meg itt, ők is a vörös téglás nagy kúria túloldalán járnak be, de néha hallom, ahogy próbálnak. Van saját színházuk, ahol olyan darabokat mutatnak be, amelyekben nőnek öltöznek a férfiak, meg saját kórusuk, amelynek tagjai éjjel-nappal szmokingban jönnek-mennek.

Biciklimet a parkolótábla oszlopához lakatolom, fölmegyek a gránitlépcsőn, és kinyitom a nagy kaput. Tony, az egyik főpincér, frissen tisztított egyenruhájával a karján már félúton van fölfelé a lépcsőn. A legjobb műszakokat mind ő kapja, hát megengedheti magának, hogy hivatásossal tisztíttasson. Grandiózus a lépcsőház, az elzsírosodott, sörpecsétes szőnyeg valaha elegáns bíborvörös lehetett. Megvárom, míg Tony fölér és befordul a lépcsősor tetején, csak akkor indulok el. Elmegyek a hajdani klubtag elnökök portréi mellett: Adams, Adams, Roosevelt, Roosevelt, aztán Kennedy. A második lépcsősor keskenyebb. Tony lassan megy, még csak félúton van. Még jobban lelassítok. A felülről jövő fény eltűnik. Gory jön lefelé.

– Tony, öreg fiú – kiáltja. – Hogy ityeg a fityeg?

– Hosszú, puha és tele van zafttal.

Gory fölnyerít. Remeg a lépcsőház, ahogy jön felém.

– Késtél, kislány.

Nem késtem. A nőknek ezt mondja köszönés helyett. A nevemet szerintem nem is tudja.

Megsüllyed alattam a lépcső, mikor elmegy mellettem.

– Tele leszünk ma este. Száznyolcvannyolc foglalás van – veti oda a válla fölött. Azt hiszi, már délután van? – A telefonügyeletes meg most jelentett beteget.

A telefonügyeletes Harry, az Irisben az egyetlen barátom. Különben nem beteg. Provincetownba tart az új leszedőfiúval.

– Csatold fel a hosszú vasütődet – mondja.

– Anélkül be se jövök – felelem.

A jelentkezési interjún valahogy kicsikarta belőlem a golfot. Róla kiderült, hogy krokettezik. De nemcsak kerti partikon, hanem hivatásosan, versenyszerűen. Állítólag az ország egyik legjobb krokettjátékosa. Az Irist egy nagy nyereményből nyitotta.

Odalent háromszor is nagyot szív az orrán, felköhögi, lenyeli, levegő után kap, aztán kimegy az utcára egy nagybetűs Cambridge Savings Bank feliratú zsákkal, benne a teljes tegnap esti bevétel. Valaki a hátára biggyesztett egy „Rabolj ki!” feliratú öntapadós cetlit.

– Szaros Casey Kasem – üdvözöl Dana, mikor fölérek a lépcsőn. – Még nem rúgtak ki? – Fabiana hoszteszpultja fölé hajolva a placcbeosztást készíti. Alig olvasható, és garantáltan igazságtalan.

Végigmegyek a folyosón, be a mosdóba, átveszem a fehér blúzt, és hajamat előírásos magas, feszes kontyba kötöm. Fáj tőle a fejem. Amikor kijövök, Dana és Tony asztalokat tologat, a nagy társaságok helyét rendezik úgy, hogy minden nekik kedvezzen, a nagy asztaltársaságoknak, a törzsvendégeknek, az éttermi befektetőknek, akik fizetni nem fizetnek, viszont csillagászati borravalókat adnak. Nem tudom, házon kívül jóban van-e Dana és Tony, de műszakban mindig úgy működnek együtt, mint két bősz gördeszkás, alájátszanak egymásnak mindenféle alattomos trükkhöz, és ha bejön, düllesztik a mellüket. Egyértelmű, hogy ez a duó nem szerelmespár. Dana nem szereti, ha hozzáérnek – kis híján eltörte az új leszedőfiú kezét, amikor hüvelykujjal meg akarta masszírozni a nyakát, mert Dana izomgörcsre panaszkodott –, Tony meg egyfolytában a barátnőjéről beszél, miközben minden műszakban a pincérfiúkat tapenolja. Goryt és Marcust, az üzletvezetőt teljesen elkábították, de legalábbis lepaktáltak velük. Harryvel azt gyanítjuk, hogy a Tony bátyja útján jövő drog van a dologban, ezt a díler bátyot hol lesittelik, hol kiengedik, Tony pedig csak olyankor beszél róla, ha elázott, és akkor is némasági fogadalmat kér, mintha egy szót se szólt volna. Danát meg Tonyt Twisted Sisternek hívjuk, és igyekszünk kitérni az útjukból.

– Az én placcomról vettetek el két asztalt – mondja Yasmin.

– Van két nyolcfősünk – feleli Tony.

– Használjátok a sajátotokat. Ezek itt az én asztalaim, baszki. – Yasmin Eritreában született és Delaware-ben nőtt fel, de sok Martin Amist meg Roddy Doyle-t olvasott. Sajnos a Twisted Sisterrel szemben nincs esélye.

Mielőtt összefoghatnék Yasminnal, Dana rám bök. – Eredj, hozd a virágokat, Casey Kasem.

Dana és Tony a két főpincér. Muszáj csinálni, amit mondanak.

Az ebéd az amatőrműszak. Az ebéd az újoncoké meg a két műszakos öreg igáslovaké, akik annyi órát dolgoznak, amennyire a vezetőség csak beosztja őket. Tizennyolc éves korom óta pincérkedem, úgyhogy újoncból hat hét alatt öreg igásló lettem. Ebédnél szar a pénz a vacsorához képest, hacsak ki nem kap az ember egy ügyvéd- vagy biotechnológus-bandát, akik több kör martinis vodkával ünnepelnek valamit, s ez kicsalogatja tárcájukból a pénzt. Az étterem csupa napfény, ami természetellenes, és megváltoztatja a színeket. Jobban szeretem a szürkületet meg a lassan feketülő ablakokat, az aranyozott falikarok puha narancssárga fényét, amely álcázza az abroszok zsírpecsétjeit meg a borospoharakon maradt vízkőfoltokat. Ebédnél hunyorgunk a kék napfényben. A vendégek nyomban kávét kérnek, mihelyt leülnek. Hallani a zenét, amit a déli pultos, Mia föltett. Általában Dave Matthewst. Mia Dave Matthews-mániás. Gory sokszor józan, Marcus laza, az irodájában ügyködik, és bennünket békén hagy. Ebédnél minden fordítva van.

De gyors. Mire a Harvard Yard órája elüti a delet, három kétfős meg egy ötfős asztalt vágnak hozzám. Gondolkodni nincs idő. Teniszlabda módjára pattog oda-vissza az ember, míg el nem mennek a vendégei és vége nincs az ebédnek, aztán leül a számológépével, összeadja a borravalót, és kifizeti a pultost meg a leszedőt. Az ajtót visszazárják, Mia az „Ess belém”-et bömbölteti, szétszedik az asztalokat, kifényesítik a poharakat, begöngyölik az evőeszközt a holnapi ebédhez, s akkor marad egy órád kint a téren, mielőtt visszablokkolsz a vacsorához.

Bemegyek a Coop melletti bankba. Sor van. Egyetlen pénztáros. Lincoln Lugg, írja a réz névtábla. Annak idején a mostohaöcséim a kakit hívták Lincoln Logsnak. A legkisebb rendszeresen berángatott a fürdőszobába, hogy megmutassa, milyen hosszút csinált. Néha mindnyájan bementünk megnézni. Ha valaha pszichoterapeutához megyek, hogy a gyerekkoromról beszéljek, és a terapeuta megkérdezi, milyen boldog pillanatra emlékszem apámmal és Ann-nel kapcsolatban, azt mondom majd, hogy amikor valamennyien odagyűltünk, hogy megcsodáljuk Charlie abnormálisan hosszú Lincoln Logjait.

Lincoln Luggnak nem tetszik a derűs arckifejezésem, amikor odalépek a pulthoz. Vannak ilyen emberek. Azt hiszik, rajtuk derül az ember.

Leteszem elé a pénzköteget. Ez se tetszik neki. Azt hinné az ember, hogy a pénztáros vele örül, különösen, ha előlépett vacsorapincérré meg két műszakossá, és 661 dollárt akar betenni a számlájára.

– Befizetni az automatánál is lehet – mondja, és az ujja hegyével veszi föl a pénzt. Nem szeret pénzt fogni? Ki nem szeret pénzt fogni?

– Tudom, de készpénz, és…

– Senki se fogja ellopni, ha egyszer benn van a gépben.

– Csak tudni akarom, hogy nem valaki más számlájára kerül, hanem biztosan az enyémre.

– Nálunk szigorúan szabályozott protokoll működik. És mindent videón rögzítenek. Ez itt sokkal kevésbé biztonságos.

– Csak örülök, hogy betehetem ezt a pénzt. Ne legyen ünneprontó, kérem. Ez a pénz úgyis csak egy szemhunyásnyit alhat, mert mindjárt lenyelik a szövetségi hitelközpont cápái, úgyhogy hadd élvezzem egy kicsit, jó?

Lincoln Luggnak mozog a szája, ahogy számolja a pénzt, de nem válaszol. El vagyok adósodva. Annyira el vagyok adósodva, hogy akkor se tudnék kimászni az adósságból, ha Marcustól minden létező ebéd- és vacsoraműszakot megkapnék. Míg Spanyolországban voltam, egyik diákhitelemet se törlesztettem, és amikor hazajöttem, kiderült, hogy a büntetőkamatok, díjak és kezelési költségek majdnem megduplázták az adósságomat. Most csak annyit tehetek, hogy szinten tartom, törlesztem a minimumot, amíg – és ez a lényeg – mi lesz? Meddig? Válasz nincs. Ez az egyik fenyegető rém.

A Lincoln Lugg-incidens után elsírom magam az unitárius templom előtti padon. Viszonylag diszkréten sírok, hang nélkül, de ha rám tör ez a hangulat, már nem tudom visszafogni a könnyeket.

Továbbmegyek a Mount Auburn Streeten a Salvatore’s idegen nyelvű könyvesbolthoz. Itt dolgoztam hat évvel ezelőtt, 1991-ben. Párizs után és Pennsylvania, Albuquerque, Oregon, Spanyolország és Rhode Island előtt. Luke előtt. Mielőtt anyám meg négy barátnője Chilébe utazott, és egyedül ő nem jött vissza.

Másképp néz ki a bolt. Tisztább. A polcokat átrendezték, a pénztárt az ókori nyelvek helyére tették, de hátul, ahol mi voltunk Mariával, minden a régi. Engem a francia irodalom részlegbe vettek föl Maria mellé. Akkor ősszel költöztem vissza Franciaországból, és arra gondoltam, bár Maria amerikai, állandóan franciául fogunk beszélni, Proustról meg Céline-ről meg Duras-ról, aki akkor annyira népszerű volt, de ehelyett angolul beszéltünk, leginkább a szexről, ami szerintem bizonyos értelemben franciás. Nyolc hónapnyi beszélgetésünkből most csak Maria álmára emlékszem, amelyben a lába közét Kitty nevű macskája nyalogatja. Annyira jó érzés volt a macska érdes nyelve, mesélte Maria, de Kitty figyelme minduntalan elkalandozott. Nyalt egy kicsit, aztán áttért a mancsára, és Maria sikoltva ébredt: – Koncentrálj, Kitty, koncentrálj!

De Maria nincs ott hátul. Senki sincs az akkoriakból, még Manfred, a cinikus keletnémet sem, aki dühbe gurult, ha egy vevő Günter Grasst kért, mert Günter Grass erősen ellenezte az újraegyesítést. Csupa gyerek van a helyünkön: egy baseballsapkás fiú meg egy combig érő hajú lány. Mivel péntek van és három óra, sört isznak, Heinekent, mint annak idején mi.

Gabriel jön elő a raktárból egy újabb runddal. Ugyanúgy néz ki: ezüst fürtök, a lábához képest hosszú felsőtest. Bele voltam esve. Annyira okos volt, szerette a könyveit, minden külföldi kiadóval az anyanyelvén beszélt telefonon. Száraz és morbid humora volt. Kiosztja az üvegeket. Szól valamit a bajsza alatt, elnevetik magukat. A hajas lány ugyanúgy néz rá, mint annak idején én.

Amikor a Salvatore,sban dolgoztam, nem voltam leégve. Vagy legalábbis azt hittem, nem vagyok. Sokkal kisebb volt az adósságom, és még nem zaklatott a Sallie Mae, az EdFund, a Collection Technology, a Citibank meg a Chase. Havi nyolcvan dollárért közös albérletben laktam a barátaimmal a Chauncy Streeten. Mind írónak készültünk, és ilyen-olyan állásokból tartottuk fenn magunkat. Nia és Abby regényen dolgozott, én novellákat írtam, Russell verseket. Fogadtam volna, hogy közülünk Russell tart ki a legtovább. Szigorú volt és fegyelmezett, minden reggel fél ötkor kelt, hétig írt, és mielőtt bement dolgozni a Widener Könyvtárba, lefutott nyolc kilométert. Mégis ő hátrált meg elsőnek, és beiratkozott a jogra. Most adójogász Tampában. Abby volt a következő. A nagynénje meggyőzte, tegye le az ingatlanügynöki vizsgát, csak úgy hekiből. Abby később azt bizonygatta nekem, hogy most is használja a fantáziáját, mert amikor a házakat járja, új életet talál ki az ügyfeleknek. A múlt hónapban egy fehér kolonnádos, hatalmas ház előtt láttam a Brookline-on. A kocsifelhajtón álló fekete SUV sofőroldali ablakán hajolt be éppen, és buzgón bólogatott. Nia megismerkedett a Milton Academy egyik jól pozicionált és vagyonos irodalomtanárával, aki elolvasott a regényéből tizenöt oldalt, és azzal adta vissza, hogy irritálja az egyes szám első személyű női próza. Nia kihajította a kéziratot, hozzáment a fickóhoz, és amikor az illető állást kapott a Rice Egyetemen, Houstonba költözött vele.

Nem értettem. Egyiküket sem értettem. Sorra feladták, elköltöztek, és a helyükre MIT-s mérnökök jöttek. A Salvatore,sba bejött egy lófarkas fickó, és spanyol akcentussal Barthes Sur Racine-ját kereste. Franciául beszélgettünk. Azt mondta, utálja az angolt. Jobban tudott franciául, mint én: az apja algíri volt. Katalán halászlét főzött nekem a Central Square-i szobájában. Amikor megcsókolt, Európa-szaga volt. Lejárt az ösztöndíja, és hazament Barcelonába. Én Pennsylvaniába mentem irodalmi mesterképzésre, szerelmes leveleket váltottunk, de aztán járni kezdtem a kurzusról egy vicces sráccal, aki New Hampshire gyárvárosaiban játszódó mélabús kétoldalas novellákat írt. Miután szakítottunk, egy időre Albuquerque-be költöztem, aztán az oregoni Bendben kötöttem ki Calebnél meg a partnerénél, Philnél. Itt talált meg Paco levele, és újrakezdtük a levelezést. Az ötödik levelében küldött egy Barcelonába szóló jegyet, csak odaútra.

Az ógörög részlegen bóklászom. Ezt a nyelvet szeretném megtanulni legközelebb. A sarkon túl olasz szó: az egyetlen másik vevő egy nő, egy kisfiúval ül a földön törökülésben, és a Cuorét olvassa föl neki. Szép, mély a hangja. Barcelonában Giulia barátnőmmel kicsit már beszéltem olaszul. Odaérek a hosszú falhoz, ahol a francia irodalom van, kiadók szerint elválasztva: csontszínű alapon piros Gallimard-sorok, fehér alapon kék Éditions de Minuit-kötetek, ponyvaregény külsejű Livres de Poche-ok, aztán külön vitrinben a Pléiades luxuskiadásai bőrkötésben, arany dombornyomással, vékony arany csíkokkal: Balzac, Montaigne, Valéry, csillognak a könyvgerincek, mint az ékszer.

Rakodtam a polcra ezeket a könyveket, vágtam fel a kartondobozokat, pakoltam őket a hátsó raktár fémpolcaira, hoztam ki őket kettesével-hármasával, miközben Mariával vitatkoztam az À la recherche-ről, amit én imádtam, de ami őszerinte ugyanolyan unalmas, mint a Middlemarch. Azt mondta, tizennyolcszor kellett magát kézzel kielégítenie, mire tizenhét évesen egy nyár alatt átrágta magát a Middlemarchon. Alul egészen kisebesedtem attól a könyvtől, mondta.

Látok egy példány Sur Racine-t, ami nem volt aznap, amikor Paco kereste. Külön meg kellett rendelnem neki. Megérintem a gerinc tetején kitüremkedő kis enyvet. Pacót nem sírom vissza. Könnyű bennem a két év emléke. A franciáról áttértünk egyfajta katalán és kasztíliai keverékre, amire ő tanított; részben talán ezért nem hiányzik, mert amit valaha egymásnak mondtunk, az mind olyan nyelven hangzott el, amit lassanként elfelejtek. Lehet, hogy a kapcsolat izgalma épp a nyelvből fakadt, abból, hogy kihívássá fokozott mindent, mert igyekeztem megfelelni Paco meggyőződésének, hogy nyelvtehetség vagyok: megjegyzem a dolgokat, nem okoz gondot az utánzás meg a ragozás. Ilyen kombinációt egy amerikaitól senki se várt – jó fül, jó memória és a nyelvtani szabályok megértése –, így aztán csodagyereknek tűntem, bár nem voltam az. Minden beszélgetés alkalmat adott, hogy csillogjak, bolondozzak, szórakoztassam magam és meglepjem őt. Most mégsem emlékszem, mit mondtunk egymásnak. Az idegen nyelvű beszélgetések nem élnek úgy a fejemben, ahogy az angolok. Nem maradnak meg. Az a láthatatlanul író toll jut róluk eszembe, amit anyám küldött karácsonyra, amikor tizenöt éves voltam és ő már elköltözött – a dolog iróniája csak nekem tűnt fel, neki nem.

Kislisszolok, mielőtt Gabriel fölismerne, vagy valamelyik alkalmazottja kijönne a pult mögül, hogy letámadjon egy segíthetekkel.

Nem akartam visszaköltözni Massachusettsbe. Csak nem volt más ötletem. Nem jó, hogy itt eszembe jutnak a Chauncy Street-i idők, amikor novellákat írtam a második emeleti kutyaólban, török kávét ittam az Algiersban és táncoltam a Plough and Starsban. Könnyű és olcsó volt az élet, ha meg nem volt olcsó, előkaptam a hitelkártyámat. A bankok rendre továbbadták a tartozásomat, én meg csak a minimumot törlesztettem, és nem törődtem a dagadó adóssággal. Addigra anyám már visszaköltözött Phoenixbe, és fizette a repülőjegyemet, hogy kétszer egy évben elmenjek hozzá. Egyébként meg telefonon beszéltünk, néha órákat. Pisiltünk közben, körmöt lakkoztunk, fogat mostunk. A háttérzajokból mindig tudtam, merre jár a kis házban: egy vállfa csikordulásából vagy a mosogatógépbe betett pohár csendüléséből. Én a könyvesbolti emberekről meséltem neki, ő a phoenixi kormányhivatalbeliekről – akkoriban a kormányzó mellett dolgozott. Újra elmondattam vele a Santiago de Cuba-i történeteket: ott nőtt fel, mert amerikai születésű szülei odatelepültek. Apja orvos volt, anyja egy mulatóban énekelt musicaldalokat. Időnként megkérdezte, mostam-e vagy húztam-e tiszta ágyneműt, mire azt feleltem, ne anyáskodjon, nem passzol a természetéhez, és nevettünk, mert így volt, és ezt én rég megbocsátottam neki. Visszagondolok ezekre a napokra, és nem tudok betelni velük, annyi idő, szeretet és élet állt előttem, nem zümmögtek méhek a mellkasomban, és anyám ott volt a vonal végén.

Odafent az utcán összesűrűsödik a hőség a parkoló autók motorháza fölött, amitől girbegurbák lesznek a vöröstégla-házak. Most már tele van a járda, tele a városkörnyékiekkel, akik kezükben palacsintával és jeges kávéval araszolnak, a gyerekeik meg szívogatják a turmixot vagy a Mountain Dew-t. Kerülgetem őket, aztán átvágok a Dunsterre, és vissza az Irisbe.

Fölmegyek a lépcsőn, el az elnökportrék előtt, egyenesen a mosdóba, holott már egyenruhában vagyok. Odabent senki. Meglátom magam a kézmosó fölötti tükörben. A kerekesszékesek miatt ki van döntve a faltól, úgyhogy kissé szokatlan szögben látszom. Megviselt vagyok, mint aki egy pár hónapos betegségben tíz évet öregedett. Belenézek a szemembe, de ez a szempár nem az enyém, nem az, ami volt. Egy nagyon fáradt és nagyon szomorú ember szeme, s ahogy nézem, még szomorúbb leszek, aztán látom ezt a szomorúságot, ezt az együttérzést a szememből áradó szomorúsággal, s már látom is a kicsorduló könnyeket. A szomorú ember is én vagyok, meg az is, aki ezt a szomorú embert vigasztalni szeretné. És akkor már őmiatta is szomorkodom, akiben ennyi az együttérzés, hiszen ő is ugyanezen ment keresztül. És a ciklus ismétlődik. Mint amikor a próbafülkében úgy hajtom be a két oldalsó tükröt, hogy megsokszorozva és egyre kisebbedve lássam magamat egy végtelenbe szűkülő, hosszú folyosón. Ilyen érzés ez, mintha végtelenül sok önmagam miatt volnék szomorú.

Bevizezem az arcomat, és leitatom a tartóból vett papírtörlővel, hátha bejön valaki, de szárazon újra gyűrött az arcom. Hajamat visszatekerem a szoros kontyba, és kilépek a mosdóból.

Késve érek az étterembe. A Twisted Sister már akcióban.

– Terasz. Gyertyák – rivall rám Dana.

A báron túli üveges ajtó mögött nyirkos a terasz, a rózsa- meg liliomillat mellett a vízitorma csípős szaga tölti be: ezt használják a szakácsok a körítéshez. Minden virágcserépből piszkos víz csöpög, és a padlódeszkák széle ázik. Olyan szag van, mint egy esős nyári reggelen anyám kertjében. Nyilván most locsolt Helene, a főcukrász. Ez a tetőoázis az ő kreációja.

A túlsó sarokban Mary Hand, mellette vizeskancsó és szemétvödör; a tegnap esti viaszt kapirgálja ki az előtte lévő tálcányi teamécsesből.

– Fel, támadunk – mondja Mary Hand. Saját nyelvezete van. Mindenkinél régebben pincérkedik az Irisben.

Leülök mellé. Fölveszem a tálcán lévő rongyot, kitörlöm a kiürített üvegtartókat, kis vizet öntök beléjük, és új mécsest teszek mindegyikbe.

Nehéz megállapítani, hány éves Mary Hand. Nálam idősebb, de három évvel vagy hússzal? Egyenes szálú, barna haját, melyben nincs egyetlen ősz szál, nyers színű gumival fogja össze, arca hosszú, nyaka vékony. Az egész nő hosszúkás és sovány, inkább csikó, mint igásló. Ő a legjobb pincérnő, akivel valaha dolgoztam, halál nyugodt, de gyors és hatékony. Ugyanúgy ismeri a társa asztalait, mint a magáét. Megmenti a kollégáját, ha az elfelejti idejében indítani a hatfős asztal főfogását vagy otthon felejti a dugóhúzóját. Az este csúcsán, amikor mindenkinek szétdurran az agya, amikor az ételek addig forrósodtak az infralámpa alatt, hogy még konyharuhával se lehet őket megfogni, amikor a másodszakácsok mocskolják a pincért, a vendégek várják az előételt, a számlát, a friss vizet, a plusz pecsenyelét, akkor Mary Hand lassan, vontatottan beszél. – Egyszerű, mint a pofon – mondja például, és rezzenetlen arccal rakja föl az ételeket hosszú karjára.

– Bújj már ki, kicsike – búgja Mary Hand egy leégett mécsesnek. Simán Marynek senki se hívja. Fordít egyet a késen, a viaszdarab kipottyan, a körülötte lévő víz ránk loccsan, és fölnevetünk.

Kellemes a terasz így, vendégek nélkül, a Massachusetts Avenue zajos káosza fölött, ahol a magas platánok mögül betűző nap sok fénnyel, de nem sok hővel teríti be az asztalokat, ahol Helene több száz növénye pompázik körös-körül, az alacsony kőkerítés melletti ládákban, a földön álló cserepekben és a lugas rácsain – csupa virág és egészséges, sötétzöld levél. Minden növény elégedetten virul, s ez az érzés az emberre is átterjed, legalábbis az, hogy a virágzás nem lehetetlen. Anyám nagyon értett a kerthez. Szeretném ezt elmondani Mary Handnek, de az étteremben még nem beszéltem anyámról. Nem szeretném, ha úgy emlegetnének, hogy az a lány, akinek most halt meg az anyja. Épp elég baj, hogy én vagyok az a lány, akit most ejtettek. Elkövettem azt a hibát, hogy első gyakorlóműszakom alatt megemlítettem Danának Luke-ot.

– Ez minden évben ilyen, ennyire buja?

– Ühümmm – feleli Mary Hand. Érzem, hogy tetszik neki a „buja” szó. Tudtam, hogy tetszeni fog. – Ért hozzá. – Nagyon lassan mondja. Helene-re gondol. – Ért a növényekhez.

– Hány éve vagy itt?

– Nagyjából Truman elnöksége óta.

Rejtegeti az életét. Senki se tudja, hol él és kivel. Csak az a kérdés, hány macskája van, mondja Harry. De én nem hiszem. Az a sztori járja, hogy valamikor David Byrne-nel járt. Némelyek szerint baltimore-i középiskolás korában, mások szerint a Rhode Island-i Iparművészeti Főiskolán. Azt mondják, Byrne összetörte lelkileg, és Mary Hand sose heverte ki. Ha műszak előtt vagy után belökik a zenét, és véletlenül a Talking Head jön be, aki épp legközelebb van a hifihez, gyorsan állomást vált.

– Hogy kerültél ide? – kérdezi. – Nem az a típus vagy, akit Marcus fel szokott venni.

– Ezt hogy érted?

– Inkább olyan vagy, mint mi, a régi gárda. – Arra gondol, hogy akiket az előző üzletvezető vett föl. – Intellektuális.

– Ebben nem vagyok olyan biztos.

– Tudod, mi az, hogy intellektuális. Ez a bizonyíték.

Tony jön ki a teraszra, hogy közölje a beosztást. Idekint egyetlen nagy asztal lesz, egy tízfős ünneplő társaság. Mary Handdel összetolunk két asztalt, letakarjuk több abrosszal, és a felső réteg sarkait hozzáigazítjuk az alsó réteg szegélyvarrásához. Ugyanezt megcsináljuk a többi, kisebb asztallal, aztán megterítünk, és menet közben kis konyharuhákkal kifényesítjük az evőeszközt meg a poharakat. Gyertyát teszünk minden asztalra, és kihozzuk az átjáróból a virágokat, amiket az ebédhez rendeztem el. A konyhafőnök mindenkit a pincérstandhoz hív, ismerteti a napi specialitásokat, felsorolja a hozzávalókat, és elmagyarázza az elkészítés módját. A konyhafőnökök, akikkel eddig dolgoztam, mind idegesek voltak és kiszámíthatatlanok, Thomas viszont nyugodt és kedves. Nála sosincs káosz a konyhában. Nem dühöng, és nem káromkodik. Nem gyűlöli a nőket, még a pincérnőket sem. Ha tévesztek, még egy rohanós estén is csak bólint, elveszi a tányért, és kezembe nyomja, ami kell. És jólelkű. Mindig igyekszünk elcsípni a fölösleges carpacciót, az odakapott kagylót vagy bolognait. A pincérstand felső polcain – jól hátratolva, hogy Marcus meg ne lássa – rengeteg a lenyúlt kaja, amit az este folyamán titokban eszünk meg. Muszáj az étteremben ennem, mert a boltban csak a reggelizőpelyhet meg a tésztát tudom megvenni, de ezt a kaját akkor is elemelném, ha nem volnék leégve.

Fél óra múlva tele a placcom. Mary Handdel fölvesszük a tempót. A teraszra nyíló üvegajtót csukva kell tartani, mert odabenn megy a klíma, úgyhogy amikor meg vagyunk rakodva tele tányérokkal, tartjuk egymásnak az ajtót. Ő kihozza az italokat az egyik négyfős asztalomnak, én hozom a lazacot az ő kétszemélyesének, miközben ő a lármás tíznek bontja a pezsgőt.

Jó kijönni a forró konyhából a hűvös étterembe, aztán a nyirkos teraszra. Jó, hogy Craig van a bárban, mert akármennyi a rendelése, mindig kijön az asztalhoz, hogy beszéljen a borokról. És jó a gondolatmentes lekötöttség, hogy semmi se juthat eszembe az életből, csak hogy az osso bucco a csokornyakkendős férfinak megy, a levendulás krém a rózsaszín ruhás lánynak, az ünnepeltnek, a két sidecar koktél meg a hamis igazolványos diákpárnak. Szeretem memorizálni a rendeléseket – nem is írja fel, kérdezik az idősebb férfiak –, beütni a számítógépbe a pincérstandon, fölvenni az ételt az ablakban, rendeléscédulát felszúrni, felszolgálni balról, leszedni jobbról. Danát és Tonyt annyira lefoglalják a nagy asztalok, hogy senkit sem érnek rá szekírozni, és miután kihozom Dana salátáit, mert ő épp rendelést vesz föl, adjusztálja nekem a kagylót.

Van egy ecuadori asztalom, spanyolul beszélek velük. Felfigyelnek az akcentusomra, és elmondatnak velem pár katalán mondatot. A nyelv íze visszaidézi bennem Pacót, a jó dolgokat, hogy nevetés közben összegyűrődött az arca, és hogy hagyta, hogy a hátán aludjak el. Megemlítem a vendégeknek, hogy az egyik mosogatónk Guayaquilból való, mire meg akarnak ismerkedni vele. Előszedem Alejandrót, aki hamarosan az asztaluknál ül és cigarettázik, politizál, fülig ér a szája, én pedig bepillantást kapok abba, ki is ez a fiú, amikor nem mosogatószer, gőz és ételmaradék veszi körül. Csakhogy a konyhában felgyűlik a tennivaló, Marcus kiront a teraszra, és visszaküldi Alejandrót a helyére.

Az egyetlen konfliktus a második turnusnál adódik, amikor Fabiana az én placcomra ültet egy párost, akik eredetileg Danához voltak beírva.

– Az előbb kapott egy ötfőst – méltatlankodik Dana. – Mi a franc van?

Fabiana egészen a pincérstandig jön, amit a zűr meg az esetleges ételpecsétek miatt egyébként kerül. Selyem köntösruhákat hord, és a nők közül egyedül ő járhat kibontott hajjal. Tiszta, mintha egyenest a zuhany alól jönne, és sosincs salátaöntetszaga.

– Őt kérték, Dana. Nyolc harminckor te kapod a hétszemélyest.

– Azt a tanári bandát a Wellesley-ről? Kurva jó. Jó, ha kapok egy ötöst a jeges vizükből meg az egy adag salátájukból, amit hárman esznek.

Kihajolok a magas polc mellett, és az üvegajtón át kinézek a teraszra. Egy magas nő meg egy kopaszodó férfi. – Viheted őket. Azt se tudom, kicsodák.

A bár felől Marcus közeledik.

– Mit állsz még itt? – pirít rám helyette Fabiana. – Lódulj, Casey.

Szerintem már lefekszenek egymással.

Kimegyek a teraszra.

– Casey! – Felállnak, és mind a ketten megölelnek. – Látom, nem ismersz meg – állapítja meg a nő. A férfi jóindulatúan néz, arca derűs és pirospozsgás, már van benne néhány koktél. A nő nagydarab, melle csúcsos, mint a hajóorr, nyakában rövid aranylánc türkizkővel. Olyasmi, amit anyám viselne.

– Elnézést.

A mögöttük lévő asztalnál a számlát kérik.

– Dougnál dolgoztunk. Anyukáddal.

Az volt anyám első állása, miután otthagyta apámat, a képviselői iroda. Doyle-ék. Ők azok. Liz és Pat. Akkor még nem voltak házasok.

– Ő hozott össze bennünket. Azt mondta rólam Patnek, hogy szeretném, ha randevúra hívna. Nekem meg azt mondta, hogy Pat randevúzni akar velem, pedig ő egy szóval se mondta. Szólj hozzá! És most itt vagyunk. – Megfogja a kezemet. – Ez borzasztó, Casey. Odavoltunk, amikor megtudtuk. Teljesen. Elmentünk volna a temetésre, de épp Veróban voltunk.

Bólintok. Ha kapok valami figyelmeztetést, talán jobban kezelem a helyzetet, de ez váratlan támadás. Megint bólintok.

– Írni akartunk neked, de nem tudtuk, a földkerekség melyik pontján vagy éppen. És akkor összefutottunk Ezrával, aki hallotta, hogy újra itt vagy, és az Irisben! – Meleg kezét a karomra teszi. – Felzaklattunk.

Rázom a fejemet, de az arcom elárul, és furcsán fölszalad a szemöldököm.

– Ezt a nyakláncot anyukádtól kaptam.

Hát persze.

– Elnézést – lengeti hitelkártyáját a mögöttük lévő férfi.

Bólintok, aztán sorra bólintok mindenkinek, aki visszaútban a pincérstand felé megállít. Kiveszek és szétbontok egy rolnit a déli terítékkosárból, és míg a számlát nyomtatom, a szalvétába temetem az arcom.

– Szedd össze magad, légy szíves – szól oda Dana, de tálcára teszi a slejfnit meg a csokoládépasztillákat, és kiviszi helyettem az asztalhoz.

Belököm a konyhába nyíló lengőajtót. A szakácsok javában dolgoznak, háttal nekem és az infralámpa alatt rám váró ételeknek. Bemegyek a hűtőkamrába. Állok a száraz hidegben, nézem a tejespolcokat, a zsírpapírba csomagolt vajtömböket, a tejszínes dobozokat. A tojásostálcákat. Lélegzem. Lenézek a kezemre. Caleb azt mondta, anyám gyűrűje legyen az enyém. Ezt hordta, mióta élek. Egy zafír és két kis briliáns. Az ég meg a csillagok, mondtuk, amikor kicsi voltam. A barátnőjének, Janetnek jutott eszébe, hogy a végén lehúzza az ujjáról. Ha rajtam van, olyan a kezem, mint az övé. Meg tudom csinálni, mondom a villogó kék-fekete szemnek. És kimegyek, hogy fölvegyem Liz és Pat Doyle rendelését.

Amikor a pinot grigiót meg az előételt viszem ki nekik, még velem boronganak, de mire megkapják a kardhalat rizottóval, Pat már élénken magyaráz, és számomra érthetetlen kifejezéseket használ, mint például törzsrészvény meg Shiller P/E ráta, a kávénál pedig valami Marvinon nevetgélnek, aki ott nyüzsgött a lányuk esküvőjén, és szinte már eszükbe se jut, hogy egyáltalán ismernek. A névjegykártyájukat azért ott hagyják a tálcán a blokk meg a borravaló mellett. Tizenhat százalék. Mind a kettőjüknek saját cége van. Már egyik sem a politikai életben dolgozik.

Lassan kiürülnek az asztalok, marad a sok pecsétes és rúzsfoltos szalvéta, kusza és gyűrött abrosz, tocsogó tartókban fejjel lefelé fordított borosüveg, tengernyi pohár, kávéscsésze és maszatos süteményestányér. Amit mind valaki másnak kell eltakarítania. Most lassan dolgozunk, rendbe hozzuk az éttermet meg a teraszt. Csak Yasmin és Omar mozog még gyorsan, mind a kettőt a bárnál várja a partnere.

Az utolsó lépés a pohártörlés és további evőeszközök rolnizása az ebédhez. Alejandro kihozza a sokemeletnyi gőzölgő zöld poharat. Eleinte olyan forrók, hogy konyharuha nélkül meg se lehet őket fogni. Omarral rolnizzuk az evőeszközt: szalvétát háromszögbe, hosszú oldalra kés, rá villa, rá kanál, két oldalsó sarkot behajtani, és az egészet föltekerni a csücsök felé. A bárnál Omar sovány partnernőjével Craig nevetgél, úgyhogy Omar egyre gyorsabban rolnizik. Százat kell megcsinálnunk, akkor mehetünk.

Mire felülök a biciklire, majdnem éjjel egy. Holtfáradt vagyok. Végtelennek tűnik a három mérföld a virágteleltetőmig.

A sötét, a meleg, a járdán sétáló néhány pár. A folyó és a hold reszkető tükörképe. Olyan az ízed, mint a hold, mondta Luke a berkshire-i mezőn. A rohadt poéta. Az ösvényen párok, egymás kezét fogják, üvegből isznak, lehevernek a fűbe, mert nem látják a sok zöld libafost. Luke rajtam ütött. Nem maradt időm védekezni.

Reggelente anyám hiánya fáj. De késő este Luke-ot siratom.

A Boston University híd üres és csöndes. Felkanyarodom, aztán át a víz fölött. Összeszorul a tüdőm, reszelősen lélegzem, de nem sírok. A „Psycho Killer”-t éneklem Mary Hand tiszteletére. Sírás nélkül érek el Adam kocsifeljárójáig. Most először. Betolom a biciklit a garázsba. Apró diadal.

Két fizetési felszólítást meg egy esküvői meghívót csúsztattak be az ajtóm alatt. Az üzenetrögzítő villog. Megdobban a szívem. Régi reflex. Nem ő az. Nem ő az, mondom magamnak, de a szívem csak kalapál tovább. Megnyomom a lejátszógombot.

– Szia. – Szünet. Mintha mennydörögne, olyan hosszan fújja ki a levegőt a mikrofonba.

Ő az.

Tartalom

Írók és szerelmek

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0