SOMOGYVÁRY GYULA

És mégis élünk

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

– Mais c’est la fin de la Hongrie!
– Ou le commencement, peut être…1

Nyugat-Magyarország hőseinek ajánlom.
A hitvallóknak hálával,
a vértanúknak kegyelettel:

Budán, 1936 áprilisában

A szerző

Ezt a történetet utazás közben hallottam, jó néhány esztendeje.

Akkoriban még meglátszott a vasutakon a háború utáni ínség nyoma, különösen a szárnyvonalakon.

Este indultam el egy vegyesvonattal valamelyik alföldi kisvárosból, s reggelre ígérte a menetrend, hogy elérem a fővonalat.

A kocsisor előtt lihegő kis mozdonykrampusz egész szikraüstökösöket hagyott hátra, de a sebességről meglehetősen kezdetleges fogalmai voltak.

Magam ültem a kopott, faüléses kocsiban.

Valami félálomféle bódulat vett körül a kőszénfüstös sötétségben.

Időnkint megálltunk ismeretlen nevű állomások előtt, s tolatták, rángatták a vonatot. Az egyik hátul levő kocsiban néhány hízott ökör utazott ismeretlen cél felé, s minden megállásnál borús sejtelemmel bőgött bele az éjszakába.

Elbóbiskoltam.

Arra ébredtem, hogy valaki nagy csattanással félretolta a fülkeajtót, és két férfi botlott be a sötét kocsi szakaszba.

Egy ideig a lámpával bíbelődtek. Hasztalan. Kiégett belőle az olaj.

Alvónak tettettem magam. Gondoltam, ha látják, hogy alszom: kíméletesebben lármáznak majd.

Látni nem láttam őket, hát a hangokból próbáltam megtudni, kifélék.

Az egyik: öblös, higgadt hang volt. Idősebb emberé lehetett. A másik, a kedvesebb zengésű: fiatalos emberre vallott.

Nagy nehezen elhelyezkedtek s rágyújtottak.

A vonat meglódult, döcögni kezdett, s hátul egyre bőgtek a boldogtalan ökrök.

– Köszönöm szépen – zsörtölődött a fiatal hangú ember –, nagy jövőnk van! Reggel hétig marhabőgés. Ha ez így tart végig, akkor magam is bömbölve szállok le Kunhidán.

– Hja, fiatalember – szólalt meg a másik –, nem bálterem a világ! De ha már így fordult, örülök, hogy összeverődtünk itt, a világ végén, pokol sötétjében. Legalább elbeszélgetünk. Hanem csak halkan, nehogy ez a vasidegzetű ipse is felébredjen.

Ez a vasidegzetű ipse persze én voltam.

Nagy ásítással kezdődött a beszélgetés.

– Fáradt vagyok. De hát alvásról szó se lehet. Fene kemény ez a pad. A fronton, a fedezékekben legalább puhafából csinálták a fekvőpriccseket. De ezek a civilek itthon még az illúzióra sincsenek tekintettel.

Frontról beszélgettek – fölneszeltem. Nekünk, hadviselt nemzedéknek, halálunkig idegeinkben bujkál a front. Valami csodálatos, láthatatlan fonal köt bennünket mindenkihez, aki odakint volt valaha. Édesebb testvéreinknek érezzük őket, mint más felebarátainkat. Most is nyomban visszatértem hát az álom fele útjáról a vaksötét ébrenlétbe.

– A front? – mélázott az öblös hangú. – Rég volt. Azóta, Istenem…

Két mély sóhaj suhant ki az ablakon.

Azután halkabban csendült meg az előbbi hang:

– Mikor jártál otthon?

– Tizenhét őszén – búsongott a fiatalos hang.

– És gondolod, hogy visszamegyünk valaha?

Keményen, dacosan vágott a válasz:

– Vissza. Vissza, a keservit!

Csönd. Két cigarettavég izzott föl a sötétben.

Később megint megszólalt az öblös hangú:

– Hát szegény Péter bátyád sorsáról megtudtatok-e valamit?

– Péter? Ejnye, hát nem tudod? Idehaza van. Olyan, mint a makk!

Reccsenés hallatszott. Mint amikor közelebb zökken valaki a padon.

– Mit beszélsz? Hogy Péter…

– Megvan, hál’ Istennek! Hogyan lehet, hogy te nem…

– Teremtőm! Hiszen mindenki úgy tudta, hogy elpusztult. Magam meg éppen ott voltam, mikor egész különítményével odaveszett. Zaleszcziky mellett volt, s úgy emlékezem rá, mintha tegnap történt volna. És él! – És ezt csak most mondod?!

– Úgy véltem, tudsz róla. Régen hazajött. Japánon át.

– Nohát, ilyet! Egészen beleizzadtam ebbe a hírbe! Szóval él. És fogoly volt.

– Az.

A cigarettavégek sziporkáztak.

– Istenem, hát mégis van igazság! De hát hogyan lehetett az, hogy megmenekült? Hiszen mikor másnap mi is átmentünk a Dnyeszteren, s visszanyomtuk az oroszt, egyetlen élő embert találtunk csak Péter csapatából. Az is sebesült volt. Az mondotta el, hogy az oroszok nekiszorították őket a folyónak, öldöklő szuronyharc támadt, a különítmény fele elesett, másik felét elfogták a muszkák. Péterről csak annyit tudott, hogy vagy elesett, vagy a Dnyeszterbe fulladt.

– Hála Istennek, nem volt igaz. Hanem hát, hogy kerültél oda te? Hiszen sohasem szolgáltatok együtt.

– Véletlenül. Ahogy csak a háborúban lehetett.

– No?

– Tudod, tizennégy őszén úgy dobálták az ezredeket egyik helyről a másikra, mint a játszó gyerek az ólomkatonáit. Lélekhervasztó idők voltak azok. Rettentő harcok között hátráltunk a Zbrucstól a Dnyeszterig. Ma már azt sem tudom, szeptember volt-e vagy október, amikor végre először kerültünk fedél alá a Dnyeszteren innen, valami rongyos kis faluban. S az első nap délutánján különös nép vonult be a községbe. Volt abban lovas is, gyalogos is. De a gyalogosok szekereken jártak. Ahány ember, annyi uniformis. Nyelve is háromféle. Magyar, tót, horvát. Lehettek vagy nyolcvanan. Jómagam éppen a lábaimat áztattam valami rossz dézsában, a rutén viskó ámbitusán, mikor bejöttek a faluba, éktelen porfelhővel. A mi ezredünk zöldhajtókás volt, mint a cseh ezredek legtöbbje. Persze hát, hogy csues2-szóval érdeklődtek az első bakámtól:

– Káré regiment?

– Káré ám az öreganyád! – bökött vissza az én emberem. – Erdélyiek vagyunk. Marosvásárhelyiek.

Az egyik cigarettavég szikrázva röpült ki az ablakon.

– Mondjad tovább! – unszolta a mesélőt a fiatal hang.

– Szóval, földerült a jövevény képe a magyar szóra. Tudakolták a falut. Megmondták nekik. Érdekelt, hogy kicsodák, hát csak úgy mezítláb kiáltottam a kapuba. Olt állott az egész karaván az utcán. Soha olyan elvadult fickókat! Hiszen rongyosak, férgesek voltunk már mi is. De mi volt a mi ágrólszakadtságunk ezekéhez képest?! A parancsnokuk, zömök, rekedt hangú tiszt, éppen nagy tárgyalásban volt az egyik káplárommal. Ismerősnek tűnt. Hol láttam én ezt az embert? Sehogy se jutott az eszembe. Igaz, félig háttal volt felém. Nagy, csontos lovon ült, a derékszíján két pisztolytáska. A kezében csattogó, orosz nagajkát3 suhogtatott. Mintha most is látnám…

Öngyújtó sercent, s a föllobbanó fényben két arcot láttam a kocsi fülke homályában. Egy negyven év körüli, őszülő, gazdászkalapos arcot meg egy gyerekképű fejet. Ezen zsinóros, fekete sapka volt. Lehetett tiszt is, vasutas is, mert a gallérját nem láttam, fölhajtott köpeny gallérja miatt.

Rágyújtottak.

S az előbbi hang folytatta a történetet:

– Mondom, különös szerzet volt az egész banda… Szinte az volt az ember érzése, hogy ezek talán még kenyér helyett is tölténnyel élnek. Mert a zsebük, kenyérzsákjuk csak úgy duzzadt, púposodott a patrontól. Szőrös, csontos, sáros, rongyos fiúk voltak. Hanem a szemük! Akár a ragadozóké! – No de, eltérek a tárgytól. Folytatom hát ott, hogy rákiáltottam az egyik borzas vitézre:

– Kik vagytok?

– Strájfkompani hopman Dersy4.

– Dersy? – lobbant meg bennem az öröm. – Hiszen akkor ez Péter! S mivel mezítláb nem futhattam hozzá, odaüvöltöttem:

– Dersy Péter, ide gyere!

A tiszt meghallotta a kiáltozást, megszorította a lovát, a csontos nagy dög odaügetett hozzám, hogy csak úgy döngött a föld, s csörömpölt a sok kulacs, táska meg kozákcsajka a nyergén. Persze, hogy Péter volt. Jól megszorongattuk, megropogtattuk egymást, s nyomban ki is fakadt, hogy soha jobbkor nem találkozhattunk volna.

– No, ugyan miért? – kérdeztem tőle.

– Mert tanúra vadászom – válaszolta nevetve Péter.

Elbámultam.

– Tanúra? Háborúban? Megvesztél, öregfiú? Tán házasságra készülsz ebben a tótágast álló világban? – Megjegyzem, még tréfából sem gondoltam erre. Annál jobban elhűltem, mikor Péter rábólintott.

– Eltaláltad, testvér.

Úgy nézhettem rá, mint az orrba ütött borjú. Nevetett is Péter, de olyat, hogy még a könnyei is kicsordultak.

– Bolond egy história – mondotta –, de meg kell tennem, mielőtt még átmegyek a Dnyeszteren. Mert nagy kérdés, visszajövök-e ebből a cifra vállalkozásból?

Pihenőt adott annak a vadorzó képű csapatának, s bejött a házba.

Ott aztán rátért a dologra. Elmondotta, hogy volt valami különc nagybátyátok Liptóban vagy Turócban.

– Sárosban – igazította ki útitársa.

– Hát Sárosban. Szóval ez az öregúr úgy végrendelkezett, hogy rengeteg vagyonát Péterre, meg valami sose látott, árva kislány rokonotokra hagyja, ha Péter elveszi a kislányt feleségül. Nos, mikor Péter előadta volt ezt a fura históriát – elnevettem magam. – Nincs ennél könnyebb dolog! – Igen ám, de Péter nem akart házasodni. Hozzá az a kislány lehet kancsal is, uborkaorrú is. – Hát akkor ne vedd el! – mondottam.

De hát a dolog nem volt olyan egyszerű. Mert azt mondta Péter:

– Nézzed csak! Az a kislány most nyomorog valami szegény nagynénje szűkös kenyerén. Ha el nem veszem: semmi haszna a végrendeletből, s talán élete fogytáig nélkülöz. A legpimaszabb lovagiatlanság volna hát tőlem, ha hozzá nem segítem az örökséghez.

S igaza is volt. Csak azt nem értettem, hogyan lehet a dolgot nyélbe ütni a Dnyeszter partjáról, a háború kellős közepéből.

– Ide süss! – mondotta Péter, s levelet húzott ki a zsebéből. – Ezt a levelet a végrendelet végrehajtója, valami pesti fiskális írta. Minden szükséges okmányt elküldött benne. Ilyenformán csak ezt a nyilatkozatot kell aláírnom két tanú előtt. A két tanú egyike pedig te leszel, a másik meg a hadnagyom.

Elolvastam a nyilatkozatot. Az volt benne, hogy Dersy Péter megbízza a fiskálist, hogy nevében és helyetteseként vegye feleségül X. Y. hajadont.

Megcsóváltam a fejem. A csuda látott már ilyet! Házasságot – megbízásból?! Persze, akkor még nem tudtam, hogy egész sor ilyen házasságkötés történt a háború alatt.

Csak egyet nem értettem. Péter javíthatatlan agglegény volt. És most mégis… Maga a házasságkötés még rendben van. Egy szűkös sorban élő lánykát hozzájuttat vele a vagyonhoz. Ez tiszta sor. Akibe csak annyi gavalléria szorult, mint egy mákszem, annak kutya kötelessége. Péter meg éppen talpig úr volt mindig.

– De mi lesz azután? – kérdeztem.

– Ez is egyszerű – mondotta az öreg frontkutya. – Mert két eset lehetséges. Vagy megúszom élve a háborút, vagy sem. Sok valószínűsége nincs. Hiszen úgy hullunk, testvér, hogy szörnyű! Ma este meg éppen olyan dolgot próbálok, hogy magam is vakarom a fülem tövit miatta. Pedig sok disznóságban voltam eddig is. Sötétedés után átmegyek a bandámmal a Dnyeszteren, s a hátába vágok a muszkának. Onnét azután nem tudom, hogyan keveredem vissza. Szóval lehet, hogy holnap már alulról szagolom a violát.

– Kivágod magad most is, öreg! – ütöttem a vállára. Pedig igazában nem nagyon hittem abban, amit mondok. Mert lehetetlen feladatra vállalkozott.

– Ahhoz már bűvészet kell, pajtás! – mosolygott Péter. – De hát nem erről van szó. Hanem arról, hogy ha csakugyan otthagyom a fogam, akkor az a kislány egyszerre özvegy Dersy Péterné lesz, de jómódban élhet. S bizonyára akad majd valami daliás felmentett vagy élelmes frontlógós egyén, ki hamarosan leveszi fejéről az özvegyi fátylat. Igaz-e?

– Ne beszélj bolondságot! – mordultam rá.

– Hát jó – dörmögött a koma –, tegyük fel, hogy élve úszom meg a háborút. A megkötött házassággal a végrendelet érvénybe lép. A lány – azazhogy, no, de furcsa kimondani is: a feleségem – hozzájut az örökséghez. De arról már nem intézkedett a sárosi öregúr, hogy mi történik akkor, ha – elválunk. Vagyis, ha visszatérnék a háború után: tüstént elválhatok. Anélkül, hogy őnagyságát valami károsodás érné. Olyan tiszta ez, mint az egyszeregy. Száz szónak is egy a vége, én egyetlen aláírással boldoggá tehetem azt a kis ismeretlen fruskát. Érted? Ha ezt nem tenném meg, megérdemelném, hogy cserkesz kozákok elevenen pirítsanak belőlem szalonnát.

Vágott itt minden. Nem is ellenkeztem.

Beszólította a hadnagyát.

Nyurga, aszott képű, feketére sült, pápaszemes legény volt. Talán filozopter vagy jámbor kishivatalnok lehetett békében. Most meg három érem csörömpölt már a mellén. Hiszen tudjuk, milyen bolondos csodái voltak a háborúnak. Elvégre Péterről sem hittem volna valaha az udvarhelyi iskolapadban, hogy ez a csendes szavú gyerek egyszer majd a világháború legvakmerőbb portyázó-vezére lesz.

Szóval: a nyurga hadnagy bejött, Péter bátyád felolvasta előttünk a nyilatkozatot, s aláírta. Utána mi is odakanyarítottuk a nevünket a megnyálazott tintaceruzával.

Erre borítékba került az írás meg a többi okmány, s az egészet rám bízta Péter, hogy juttassam el valahogy a tábori postára. Úgy is lett.

Megittunk még egy fél kulacs rumot, s azután megölelgettük egymást, és ment a hadnagyával.

Úgy éreztem, hogy utoljára látom.

Ha lehunyom a szemem, most is előttem vonul el az a rongyos, villogó szemű had, amelyet annyiszor megemlített annak idején a hadijelentés. A „Streifdetachement Hauptmann Dersy”5. Sokszor fölkísértett bennem ez a kép azután is. Ahányszor csak eszembe jutott, sajgó búbánattal, a különítmény szomorú veszte. Láttam, százszor is láttam Péter utolsó mozdulatát. Ahogy fölvetette magát a lóra. Ahogy menetet intett az embereinek. Majd szétpattant széles vállán, izmos hátán a viharvert katonazubbony. És a hadnagya. A komoly, pápaszemes, elszánt képivel. Meg az egész kalandor vérű had. Rongyosan, éhesen, háromféle nyelvével, bordás lovaival, rozoga szekereivel. S a vezérébe vetett, szörnyű nagy hitével. Sohasem felejtem el azt a képet.

Elmentek. Csak a porfelleg mutatta, merre járnak.

És éjjel egyszer csak vad puskázás hallatszott messze északról. A Dnyeszteren túlról. És akkor öt divízió frontján kezdtek zúgni a tábori telefondrótok. Öt divízió adta egymásnak hírül, idegtépő izgalomban, hogy a Dersy-különítmény az ellenség hátába lopódzott, s belekötött a töméntelen muszkába. Az én derék, vitéz pajtásom…

Ötször újult meg a dühös fegyverropogás pitymallatig. S rettentő lángok nyelveltek föl az ég felé. Apokaliptikus kivilágítást rendeztek a bátyád portyázó farkasai. Hajnalra elcsendesült a harc. A balról álló honvéddandár átkelt a vízen. Szegény Péter jól dolgozott utolsó vállalkozásában is. Úgy meggabalyította a muszkát, hogy ész nélkül kotródott előlünk. Igaz, hogy estére megint visszanyomott bennünket a folyó déli parijára, de hát erről nem tehettünk. Százezres csordákkal jött ellenünk. Félőrültek voltunk már a harctól meg a dühös kétségbeeséstől. De még ebben az eszeveszett zűrzavarban is Péter tragédiája sajogtatta a szívem a legkeservesebben. Őrültségre vállalkozott! Számtani bizonyossággal el kellett vesznie abban az aránytalan küzdelemben. Hiszen a vízcsepp akart szembeszállani az óceánnal.

Többé nem hallottam róla. Egészen mostanig, amíg az imént ki nem mondottad azt a képtelenséget, hogy – él. De hát beszélj róla, öcskös!

…Kis ideig csönd volt. Majd megszólalt a másik útitárs:

– Valójában olyan ez az egész história, hogy regényt kellene belőle írni. Gondold el, mit csinálhatna igazi íróember ebből a történetből, amelynek indulópontja ez a látatlanban kötött házasság. Sokszor gondoltam már, hogy elmondom valami jó tollú firkantsnak, de a fene tudja, mért: sohasem láttam még eleven írót. Nyilván olyan szerzet ez, amely talán nem is jár tisztességes emberek társaságába. De ha valamikor elém vet a sors egy ilyen borzas sörényű pegazushuszárt, okvetlen elmesélem néki.

…És belekezdett a különös történetbe…

I

Az utolsó levél, melyet a bátyámtól kaptam, aznap kelt, amikor a Dersy-különítmény elindult végzetes vállalkozására. Említette is benne, hogy valami „nagy bálba” készül.

Azután korholt, hogy lusta levélíró vagyok. Holott mindennap írtam neki. Csakhogy őt nem találta meg minden írásom. Hiszen sohasem volt neki állandó tábori postaszáma, mert szakadatlanul dobálták a különítményt egyik hadosztálytól a másikhoz. Ahol éppen szükség volt rá. Ezért aztán örökké kárpált leveleiben. Meg tanácsokat osztogatott. Hogy csak tanuljak, igyekezzem megkomolyodni, mert a kamasztempók nem valók ilyen nehéz időkbe. Meg sürgetett, hogy hajtsam a névváltoztatás ügyét. Akkoriban ugyanis én még nem voltam Dersy néven, mert anyám első házasságából születtem. Édesapám Mike Ernő volt. Négyesztendős lehettem, amikor meghalt. Egy évre rá lett az anyám Dersy Ádám felesége. Ilyenformán Péter bátyám: mostohatestvérem. Pedig édesebb apát a mostohaapámnál, édesebb testvért Péternél, soha nem képzelhetek. Apám mégis csak a halála előtt kezdett foglalkozni az örökbefogadásommal. El is húzódott évekig, mert senki sem sürgette. Csak a hadba vonuláskor kezdte mozgatni a dolgot Péter. Talán arra gondolt, ha ő is elpusztul, s rám marad a birtok, kevesebb bajjal jár az örökösödés, mihelyt a Dersy nevet viselem. Szóval ezt sürgette még utolsó levelében is. Végül meghagyta, hogy karácsonyi szünidőre okvetlen menjek haza. Nézzek körül Nyárádszentpálon. Követeljek pontos számadást az ispánunktól.

Péter hadba vonulása után ugyanis az öreg Gölöncsérre maradt az egész gazdaság, mert én a temesvári hadapródiskolában éltem virágzó és zöld kamaszéveimet.

Péteren kívül különben sem volt már akkor senkim. Azazhogy Kelemen bácsi, az a bizonyos sárosi különc még élt, de őt sohasem számították a rokonok közé, mert apánkkal mindvégig haragot tartott.

Sem a különös végrendeletről, sem Péter házasságáról nem tett említést ez a levél.

És attól kezdve nem kaptam róla hírt.

Napról napra gyötrőbbé vált ez az állapot. Sohasem felejtem el azt az őszt. A vesztett csaták hírét, a régi, legendás hadsereg kétségbeesett hősiességét és riasztó pusztulását. Úgy zuhantak ránk a hírek, mint a tagló. Lemberg, Tarnów, Grodek… és már a Kárpátokat meg Krakkót kellett védeni.

És az idegőrlő postavárás!

Írtunk minden tábori postaszámra a bátyám után.

Sehol semmit sem tudtak róla.

Végre karácsony előtt: távirat. A hadsereg-főparancsnokság válaszolt sok zaklatásunkra.

Streifdetachement Hauptmann Dersy,

Ende Oktober in der Gegend Zaleszcziky, nach heldenmütigem Kampfe vernichtet. Nähere Angaben fehlen, wahrscheinlich bis zum letzten Manne gefallen.

Ennyi volt az egész. Vagyis a Dersy-különítmény október végén, Zaleszcziky mellett, hősi harcban megsemmisült. Részletek ismeretlenek. Valószínű, hogy egy szálig elvesztek.

Megtántorodtam ott a raporton, mikor a századparancsnok tudatta velem ezt a hírt. Katona voltam, keményen neveltek, de akkor mégis forogni kezdett velem a világ.

S abban a döbbenetben vállamra nehezedett egy kéz.

Drága, öreg iskolaparancsnokunk keze.

A hangja érdes volt és rekedt, de az, amit mondott, fölemelt roskadásomból.

– Zögling Mike!6 A bátyja a hadsereg egyik legderekabb katonája volt. Őt nem könnyekkel kell meggyászolni. A könny az asszonyok gyásza. A férfi összeszorítja a fogát, szembenéz a csapással, és a halott hős példájából merít erőt. Igyekezzék olyan katonává lenni, amilyen ő volt. Ez a férfikegyelet. Verstanden?

Húsz évet öregedtem két perc alatt. De ezek a szavak kiegyenesítették a derekamat. Két forró könny csordult végig az arcomon, a gyerekember utolsó sírása, de a hangom már érces és kemény volt, a férfi szava volt.

– Jawohl, Herr Oberst!7

– Na, schön, Zögling! Nur Mut. Fel a fejjel! A magyar ember olyan matéria, amely annál keményebb, mennél több csapás zuhan rá.

A kihallgatás „lelépett”.

Az öreg úr is otthagyott bennünket.

De ahogy ment, ment a hosszú folyosón az irodája felé, krákogva fújta az orrát, s úgy csörömpölt a kardjával, hogy még a faliképeken is rémült haptákba vágták magukat a tábori-, menet-, meg könnyűadjusztírungot ábrázoló infanteristák.8

Néhány rettentő éjszaka következett.

Elmondhatatlanul fáj, amikor sorra elpattannak a láthatatlan szálak, melyek hozzákötnek bennünket azokhoz, akiket szerettünk.

Nincsen sötétebb éjszakája a világnak, mint az árva gyerek éjszakája.

Mégis: fiatal voltam, könnyűvérű és szilaj, hát kihevertem ezt is.

Karácsonyra hazamentem.

Öles hó volt, a kopasz jegenyék zúgtak a Nyárád mentén, s én riasztó ürességet éreztem a szívem helyén.

Ődöngtem, járkáltam, lélektelenül.

Az első három nap még csak eltelt valahogy.

Számadások az öreg Gölöncsérrel, irkafirkák az árvaszékkel.

S negyednap már menekültem Nyárádszentpálról.

Hiszen a világnak egyetlen zugában sem kellett volna annyira éreznem az árvaságot, mint otthon. Ott minden sarok, minden rög a bátyám emlékével kísértett.

Öreg Gölöncsér hajtott ki velem az állomásra.

Mikor betopogtunk a havas küszöbről a váróterembe, sírva fakadt az öreg. Összetetté a kezét. Könyörögve kért, hogy lépjek ki az iskolából. Jöjjek haza. Vegyem át az ősi Dersy-földet, a kis gazdaság vezetését. Utolsó hordozója vagyok a Dersy névnek, hát egyetlen szóra felmentenek a katonaság alól.

Hanem hát én el sem tudtam képzelni más életet, mint a katonaéletet.

Szántam a hűséges öreget szívemből. De nem hajtottam a szavára. Még akkor sem, amikor azt jajongta, hogy ugyan miképpen ad majd számot a túlvilágon az öreggazdának meg a nagyasszonynak a gyerekek vesztéért…

Két napig hányódtam Pesten. Ismeretlenül és kilódítva a világból.

Harmadnap megtudtam, hogy az iskolánkat Pestre helyezték. A hűvösvölgyi kadétiskolába.

Kimentem és jelentkeztem.

Öreg ezredesünk ugyancsak meresztette rám a szemét.

– Mi az ördög? Bevonul? A végén még csodák történnek. Az ősi kadétlélek is megváltozik. Ember, hiszen még másfél hét szabadsága van!

– Hadd maradjak itt, ezredes úr!

S elmondottam neki, mi űzött el hazulról.

– Na, schön… hm… hm… Also, hogy megkönnyítsem a dolgát, legalábbis mára, jöjjön fel hozzám ebédre. Nagy rendetlenség, ja, eine schreckliche Unordnung, de hát – katonák vagyunk.

S vitt magával az iskolában kiutalt lakására.

Lakás? – Hajmeresztő rendetlenség. Hangos hórukkozással folyt a hurcolkodás.

Csak egy nagy sarokszoba volt hevenyében berendezve.

De az a sarokszoba percek alatt adta vissza a kedvemet.

Mert abban a szobában – a bútorokon meg a díszítésre váró karácsonyfán kívül – még valaki volt. Egy fitos orrú, hencegő, barna kislány. Olyan tizenöt éves lehetett. Ismeretségünk első tíz percében megtudtam tőle, hogy ő is intézetben hervad. A tisztilányok soproni nevelőjében számolgatja életének uniformizált napjait. De most, hála Istennek, szabadság van, s ilyenkor „rém muris” az élet.

Eleinte csaknem pukedlit vágott ki előttem. S olyan félénk volt, mint valami húsvéti nyulacska. Mihelyt azonban rájött – s ez nagyon rövid időbe telt –, hogy zordon atyja meg énközöttem elég jelentős alárendeltségi viszony tátong, nyomban a vezénylő hangnembe csapott át.

Mindez csak délig tartott, mialatt a karácsonyfát díszítettük.

Különben Hauer ezredes úr meglehetős hiábavalóságot követett el azzal, hogy ebédet hozatott a kantinból. Mert mi a fadíszítés közben pukkadásig ettük magunkat a fára szánt édességgel.

Morgott is az öregúr, de végül is megbékélten bújt bele a Strefflör’s Militärzeitung legújabb számába.

Mi meg összenyargaltuk az iskola behavazott parkját.

Különös, izgága teremtés volt az a kislány. Nyakig benne a kamaszévekben, és mégis minden mozdulata csupa bűbáj! A kedve a gyereké, a mozgása meg a legsikkesebb táncosnőé. Egyik percben ezt gondoltam: ej, hiszen ez kis tacskó! A másik percben a gyönyörűség borzongatott végig, hogy vele lehetek. Rövid haja úgy röpködött a feje körül, mikor végigcsúsztunk a jégpályán, mintha fiú lett volna. Mikor meg elesett a csúszka végén, s fölsegítettem, olyan öntudatos fejbiccentéssel köszönte meg, mint egy igazi dáma.

Nyugtalan lényének ez a kettőssége szakadatlanul váltakozott. Olyan káprázatos ütemben, hogy egyik ámulatból a másikba estem. Ha valaha megfogott a női lélek szivárványos rejtelme, hát ez akkor történt először.

Violának hívták. De ő nyomban kijelentette, hogy ne merjem így szólítani, mert ez unalmas.

– Hát hogyan szólítsam? – kérdeztem.

Suttogóra fogta a hangját.

– Tud maga titkot tartani?

– Mint a sír – mondottam forgó szemekkel.

– Akkor beavatom a titoknyelvbe. De előbb ígérje meg, hogy nem adja tovább.

– Ígérem!

– Akkor sem, ha kerékbe törik?

Nevetnem kellett volna, de legyűrtem.

– Akkor sem.

– Hóhérpallos alatt sem?

Majd megfulladtam a nevetéstől. De mert annyi ennivaló fontoskodás volt az arcán s a misztikumnak olyan szent tisztelete; hát rámondtam zordon képpel:

– Hóhérpallos alatt sem!

– Akkor rendben van.

Taposni kezdtük a havat a fasorokban.

– A titoknyelv az én találmányom. Kemi Zagé edi gyeljenfi!

– Hogy mondta, kérem? – pillogtam értelmetlenül.

– Kemi Zagé men tiér? – kérdezte.

– Nem értem, hogyan… azazhogy…

Boldog diadal villant meg a szemében.

– Látom, hogy nem érti – mondotta elégtétellel. – Hát látja, ez a titoknyelv. Kemi Zagé, ez a maga neve.

– Kuvasz legyek, ha értem!

– Kemi Zagé, az annyi, mint Mike Géza. Csak a szavak első szótagját tettem hátra. Nem Mi-ke, hanem Ke-mi. És nem Gé-za, hanem Za-gé.

Ó, a kis boszorkány! Hát ez az együgyű kis csacsiság a titoknyelv!

Az egytagú szavakat pedig egyszerűen megfordítjuk – magyarázta tovább komolykodva, – Például az a szó, hogy: nem, a titoknyelvben: men.

– Hallatlan! – adtam a csudálkozót. – És ezt maga találta ki?

Csak a fejével intett igent, de a szeme tele volt ragyogással.

– Akkor maga: Erhau Olavi – mondtam roppant tanulékonysággal.

– Gyu nav. Za né vemne: Erhau Olavi – bólogatott elégedetten.

Ami azt jelentette: – Úgy van. Az én nevem: Hauer Viola.

Tudom, hogy ezt az egész dolgot az érett ész kénytelen döbbenetes csacsiságnak minősíteni. Éreztem ezt akkor is. De Viola-Olavi olyan korszakalkotó vívmánynak tartotta, s ez a hite olyan megható volt, hogy komoly maradtam.

Utóbb már nekem is kedvem tellett ebben a játékban. Egyfelől azért, mert magam is kölyök voltam. Másfelől meg: annyi fura kifejezés született így a szépséges magyar nyelvből, hogy szakadatlanul nevetnünk kellett rajta.

Néha eszembe ötlött, hogy gazság ez az én jókedvem. Hiszen a bátyám…

Viola-Olavi észrevette. Olyankor ő is elhallgatott. Bámulatos finomsággal érezte meg a hangulatom minden változását. S nyomban visszatért a rendes beszédre. Csak a gyermekekben meg a legtudósabb lélekgyógyítókban van meg az a művészet, hogy zökkenő nélkül tudják kivezetni a szenvedő lelket naposabb tájakra.

S a vége mégis mindennek az volt, hogy derültünk, évődtünk. Már nem is éreztem bűnnek. Gondoltam: ha meg tudnám kérdezni a bátyámat, bűn-e az, hogy annyi keserves nap után megint próbálgatom a kedvet, azt mondaná onnét a másvilágról: életemben örömöm volt minden mosolyod. Holtomban sincs másképp. Az elköltözött lélek nem örök borút kíván élő szeretteinek. Áldást. És hát a tiszta derű nem áldás-e vajon?

Gyógyultam, egyre gyógyultam kesergésemből. S a bolondos titoknyelven olyan folyékonyan beszéltünk már, mint a vízfolyás.

Négy óra tájt tértünk haza a csatangolásból.

A kislány az apja nyakába csimpaszkodott:

– Desé pua, egyu tsom gyújtjukmeg a fátkarácsony?

– Mi, mi, mi az? – kérdezte hüledezve az öregúr, szemüvegét a homlokára tolva.

Olavi nevetett és még egyszer elmondotta a kérdést.

Az apja megmérgelődött.

– Kind, um Gotteswillen, mi van veled? Megzavarodtál?

A kislány kacagása úgy csilingelt, mint a csengettyű. Jó időbe telt, amíg annyira csendesedett, hogy lefordította apjának a bolondos kérdést:

– Édesapu, ugye, most meggyújtjuk a karácsonyfát?

Morgott, dörmögött az öreg, mint a közeledő förgeteg. De a lánya bűvész volt.

Mert amikor már fölcikázott volna az első villám, egyszerre az ölébe fészkelődött a hízelgő kis jószág.

– Apu-apuka, nicht grimmig sein! Emlékezzél, mit mondottál, mikor szegény mamit égbe hívta a Jóisten! Azt mondottad, hogy ezután te leszel apu is, anyu is egy személyben.

Az öregúr krákogni kezdett.

– No, látod – folytatta összecsucsorított szájjal s duruzsoló hangon a kislány –, az imént dörmögtél. Akkor apu voltál. Most meg légy: anyu. Anyu mindig mosolygott. Hát tessék mosolyogni.

Az ezredes fehér bajuszhegyei rángatózni kezdtek. Jobb keze nyugtalanul turkált a lányka selyemfényű hajában. Azután vállához szorította a gyerek arcát. És úgy maradtak hosszú ideig.

Végre megszólalt seppegve a lány:

– Apu-anyu nagyon szeretlek.

És fölpattant az öreg katona öléből.

…Régen volt, nagyon régen volt ez. Esztendőkkel mérve csak tizenkét éve. De az a tizenkét esztendő száz évnek tűnik, ha visszanézünk. Annyi minden történt azóta.

Hanem: nagyon eltértem a bátyám történetétől.

Beletartozik ugyan ez is, de azért majd kurtábbra fogom.

Csak még annyit, hogy a karácsonyt náluk töltöttem.

S együtt voltunk mindaddig, míg a kisasszony szabadsága le nem járt, és ki nem kísértük a soproni vonathoz.

Természetes, hogy akkor már titokban úgynevezett jegyesek voltunk. Sírigtartó fogadalommal.

Egy ideig még leveleztünk is. Olinak – mert erre a névre rövidült Viola-Olavi neve – volt valami kis barátnője Sopronban. Annak a közvetítésével leveleztünk. (Ne haragudjanak meg érte egykori nevelői! Galambok szerelme nem lehet tisztább annak a két egykori gyereknek az érzésénél.) És persze titoknyelven mentek jöttek a levelek.

Ifjúság-bolondság! Állhatatlan, bohó pillangó!

Egy hétig még verseket is írtam. A második héten már csak ábrándoztam. A harmadik héten megismerkedtem egyik hadapród-bajtársam húgával. Az más volt – mint Oli. A katonanép udvarlásra születik. Ma itt, holnap ott. A szerelem is csak tiszavirág. Főként háborús időkben.

Alig vettem észre, elrepült a tavasz.

Hol volt már akkor a tél? S a karácsony emléke? Erhau Olavi édeskedves alakja oly messze volt már az emlékeimben, hogy erővel sem tudtam visszaidézni.

Akkoriban rohanva éltünk.

…Hamarosan kikerültem a harctérre.

A hivatalos veszteséglista különben csak ezerkilencszáztizenöt nyarán közölte, hogy a bátyám elesett vagy eltűnt.

A harctérről még váltottunk néhány lapot Olavival. De azután: Dubno… a raranczei újévi csata… majd a másik nyáron a Bruszilov-áttörés véres és dühödt hetei… s végül az olasz front, az Isonzótól a Piaveig. Ott tudtam meg különben, hogy a régi örökbefogadási ügy befejeződött. Akkor lettem Dersy.

Utána, néhány hónap múlva, jött a – vég.

Az utolsó ősz, mikor ránk szakadt az egész égbolt.

Annyi győzelem után: didergő hadifoglyok ezreinek sorában. Fegyver nélkül, megalázottan.

Tizenkét hónap, az csak tizenkét hónap. De a fogolynak százezerszer több! Ha visszagondolok Asinara szigetére, ma is felcsuklik bennem a honvágy vigasztalan zokogása.

…Ősz volt megint, mire hazatértem.

Akkor takarodott ki az oláh hadsereg Budapestről, s vonult a Tisza mögé.

Teremtő jó Istenem, mi lett a mi Magyarországunkból?

Huszonegy éves voltam akkor, és már mindent elvesztettem. Bátyámat, Erdélyt, pajtásaimat. S rövid idővel később megtudtam, hogy kis birtokomat is. Utolsó jussomat.

Mégis: valami egyre hazahúzott. Ha rabnak is, koldusnak is, csak haza. Akkor még zsibbasztott a fogolybetegség is. Minden mindegy volt már. A sastollas új sereg lobogó lelkessége még nem tudta fölolvasztani a szívem helyén dermedő jégdarabot.

Csak az a sorvasztó vágy élt még bennem, hogy: haza.

Még egyszer haza, Erdélybe.

Mindenki lebeszélt róla. Az oláh sziguranca9 különös kedvteléssel vadászott akkoriban a magyar tisztekre.

Meg is írtam Gölöncsérnek.

Három hét múlva egy menekülővel üzent.

Ne jöjjön, úrficska, mert megölik. A földeket elkobozták. De én azért itt maradok s vigyázok. Majd megfordítja az Isten a dolgot, ha már az úrficskát is hazasegítette Taliánországból.

Így hát – ennek is vége volt.

Pestre kaptam beosztást.

A délelőtt még csak eltelt a kiképzéssel.

De a délutánok gyötrelmesek voltak.

Végtelenül árva voltam a milliós nagyvárosban.

Erdély zúgott, lázadozott és zokogott bennem szakadatlanul.

Valami lebírhatatlan hatalom hajtott ki nap nap után a menekültek vagonvárosába.

Nyolc-tíz sínpár tele vasúti kocsikkal. Erdély, a Felvidék és a Bácska hontalanjai tanyáztak bennük. Mert födél nem akadt számukra a reménytelen lakásínségben.

Nyomor, hontalanság dermesztette ott a lelkeket.

Valójában nem is tudom, miért jártam ki közéjük. Ismerősöm nem volt köztük. De lassanként kiformálódott bennem valami alaktalan vágyódás. Kell, kell, hogy megkeressek valakit. Valakit, akit csak egyetlen szál is hozzám köt.

S végül eszembe ötlött Hauer ezredes. Egykori öreg iskolaparancsnokom. Annak Temesvárott kellett lennie az összeomláskor, mert a kadétiskolát ezerkilencszáztizenhétben megint oda telepítették vissza.

Kerestem a temesváriak vagonsorában.

Senki sem tudott róla semmit.

Mégis újra meg újra kimentem. A mániákusok konokságával lézengtem odakint. Mert ebben a nagy idegenségben, didergető árvaságomban egyre kínzóbb emlékezéssel kísértett föl a múltból a kis Olavi édes arca.

Minden délután új reménnyel mentem ki a vagonlakók közé. S minden este zsongó fejjel és borús lélekkel gyalogoltam haza.

Kint laktam akkor a kelenföldi laktanyában.

Ez – meg a rohamosan növekvő drágaság – ugyancsak leszoktatott volna az ifjúkori ficánkolásokról, még ha kedvem lett volna is hozzájuk.

Remete lettem egy világváros zúgó életében.

Érthető hát, hogy leesett az állam csodálkozásomban, amikor egy késő őszi délutánon azzal vágódott be hozzám a napos tizedes:

– Főhadnagy úr, alássan jelentem, vendégei gyüttek!

– Nekem?

– Igenis!

– Lehetetlen. Rosszul hallotta a nevet!

– Alássan jelentem, Dersy főhadnagy urat mondottak.

Gölöncsérre villant az eszem.

S ugrottam az ajtóba, a tizedes mögött.

De ott mindjárt meg is hőköltem.

Két gyászruhás úriasszony állott a folyosón. Fehér hajú, törékeny nénike az egyik; nyúlánk, barna, fiatal nő a másik.

Soha életemben nem láttam még őket. Nyilvánvaló tévedés, hogy engem keresnek.

Ezzel a józan gondolattal le is lohadt az izgalmam.

Mégis fél percig állottunk szótlanul.

Végre megjött a szavam:

– Engem keresnek, hölgyeim?

– Igen – lehelte a fiatalabbik, s a szép szeme tele volt kérdő szorongással.

Betessékeltem őket.

– Parancsoljanak. Székem, sajnos, csak egy van, de méltóztassék talán ide a… az ágy szélére.

Mert kietlen, szigorú kis kincstári szoba volt az.

Zavart szünet szakadt közénk.

Az öregasszony beszívott ajakkal s bizalmatlanul szemlélődött. A fiatal meg – huszonnégy-huszonöt esztendős lánynak néztem – felindultan s remegő bizonytalansággal nézett a szemembe. S e felindultságában oly megkapóan szép volt, hogy akaratlanul is egy Itáliában látott szobor jutott az eszembe. A gyászoló Niobé.

Merőben oktalan volt ez a hasonlat, mert a kétezer éves fehér görög szobor és e gyászruhás, huszadik századbeli leány között csakugyan nem volt semmi közös vonás. Mégis a Niobé ötlött az eszembe. Talán a megrendültség és a bánat volt rajtuk ugyanaz. De az, úgy látszik, kétezer évvel ezelőtt is olyan volt, mint ma.

Háromszor is nekikészült szegényke, hogy megszólaljon. Csak negyedszerre sikerült.

– Nekünk most – mondta bátortalanul – tulajdonképpen… hogy is mondjam csak… csókkal kellene üdvözölnünk egymást…

– Nosza! – gondoltam magamban vidoran, mert nagyon szemrevalójószág volt. De ezt persze csak gondoltam, mert képen törült volna, ha kimondom.

Így hát csak hajlongtam, elhajolva és hebegve, miközben megszólalt bennem egy biztató hang: jövőd van, öregem, őrült jövőd!

Hanem az öregasszony, két szóval, jéggé dermesztett.

– De Éva! – mondta megbotránkozott fejcsóválással.

Ám a kis Niobé rá se hederített. Kerekre nyílt szemmel, okos tekintettel nézett rám, s könnyű pirulással pergette a szót:

– Igaz, nem lett volna szabad így mondanom. Hiszen ezt így nem is követelhetem…

– Ó, kérem, kérem – tiltakoztam gyorsan –, de azt hiszem, hogy, sajnos, tévedés, rettentő tévedés áldozatai vagyunk.

Niobé-lelkem megütközve nézett rám, a nénike meg bizonyos elégtétellel pillantott reá.

– De… hát – riadozott az –, maga… maga nem Dersy Géza főhadnagy?

– De igen. Dersy is, Géza is, főhadnagy is.

– Nyárádszentpálról.

– Onnét.

És egyre jobban meghökkentem. Eddig egybevágott minden. De ezzel a rejtelem még homályosabb lett.

– Dersy Péter öccse – folytatta Niobé.

– Úgy van.

– Hát én meg – tette hozzá fölragyogó szemmel –, én meg Dersy Péter felesége vagyok.

Úgy néztem rá, mint aki meghülyült. Egy szemhunyásra megbénult az agyam. De azután lázasan dolgozni kezdett. – Állj? – gondoltam magamban. – Itt az őrült, a példátlan, a horribilis tévedés. Még egy mondat és – kisül.

Pillogva vártam, mi lesz most.

És az én Niobé-sógornőm halk bánattal, de ennivaló bizalmassággal továbbfűzte a szót:

– Igen, Géza – csapott át a rokoni hangba –, én a felesége vagyok a bátyjának. Azazhogy, magam sem tudom, mije vagyok…

– Bocsánat, hölgyeim – hebegtem –, bocsánat. Tisztázzunk egy fájdalmas kérdést. Szegény Péter bátyám ezerkilencszáztizennégy őszén, Zaleszczikynél…

– Elesett! – vágott közbe a néni.

– Eltűnt! – hangoztatta Niobé.

– Soha nős nem volt – folytattam én.

Dermedt csönd.

Szegény, szép kis Niobé!

Előbb olyan lett, mint a rózsa. Majd meg olyan végtelen szomorúsággal hajtotta le a fejét, hogy belesajdult a szívem.

De csak egy sóhajtásnyi ideig.

Azután felvetette a szemeit, és csodálatos hit ragyogott fel bennük.

– Téved, Géza – mondotta csendesen. – Téved, ha úgy tudja, hogy Péter nőtlen. Nem hittem ugyan, hogy erre is sor kerül, de hát tessék: itt vannak az iratok.

És már húzta is elő kézitáskájából az okmányokat, s nyújtotta felém.

Kábultan hajtogattam szét az írásokat.

S mialatt ügyetlen kézzel bajlódtam velük, megszólalt a néni:

– De hát minderről semmit sem írt Gölöncsér?

– Semmit, asszonyom.

– Érthetetlen. Alkalmasint azt hitte, hogy maga mindent tud.

Átfutottam az írásokat.

Keresztlevelek.

Házasságlevél.

Lássuk csak! Lehetetlen! És mégis… – Dersy Péter nyárádszentpáli földbirtokos és a hadra kelt seregnél levő tartalékos százados nevében, annak megbízottjaként, Mende Artúr ügyvéd… valamint Szabó Éva tizennyolc éves hajadon… a törvények szerint házasságot kötöttek. Ezerkilencszáztizennégy november…

Megdörzsöltem a szemem.

Újból az írásra meredtem.

Nem, nem káprázat.

És mégis: őrület, képtelenség!

Visszaadtam az okmányokat.

És hosszú ideig nem jött szó a számra.

Végre mégis dadogni kezdtem:

– Bocsánat… nem értem. Kilencszáztizennégy november… hiszen akkor már nem élt a bátyám…

Niobé felpattant.

Fájdalmas panasszal tiltakozott:

– Ne mondja ki, jaj, ezt ne mondja!

És szaporán, mint az áradó hegyi patak, ömlött ajkáról a szó:

– Ki meri mondani? Ki látta őt elesni? Ki látta holtan? Vagy csak sebesülten is? Hát akkor, hogy merik állítani, hogy halott?

Megdöbbentem.

Csönd szakadt közénk.

Lehajtott fejjel hallgattunk.

De fájdalmas, számon kérő kérdései, megkínzott, panaszos hangja ott kongottak a csupasz falak között, a szegényes kis tiszti szobában.

Mikor újra megszólalt, már nyugodtan csengett a szava. De tele volt határozottsággal.

– Akármit mondanak, süket vagyok arra. Mert én elpusztíthatatlan hittel hiszem, hogy él. Nem halt meg! Hazajön! Egyszer hazajön! Csak ki kell várni!

Újból csönd lett.

A laktanyaőrségen esti ételosztásra harsogott a zászlóaljkürt.

De az én szobámban kongó csönd volt.

Megint a Niobé szólalt meg közülünk. A rajongók konoksága zengett a szavában:

– Élnie kell az uramnak! Sohasem hittem el, hogy meghalhatott. Ezt a fekete rongyot, a gyászruhát is csak a néni meg a világ kedvéért hordom. De magának, Géza, az uram öccsének, velem együtt hinnie kell, hogy él és visszatér!

S fürkésző szemmel, szinte könyörületet várva lépett közelebb:

– Ugye, ugye, Géza, maga is hisz abban, hogy hazatér még?

Sóhaj, mélyről jött sóhaj emelte meg a mellemet.

Mert a szívem mélyéig megrendített ez a könyörgés. Ez a beteges hit. Ez a minden logikát félretoló rögeszmés akarat.

Megfogtam a kezét. Forró kis kéz volt. Szinte átéreztem sima bőrén a vére zaklatott ütemét. Szegény kis forró kéz! Hogyan mondjam meg a gazdádnak azt, amit mondanom kell? Hogy ne érezze lezuhanó fejszének a szavaimat?

– Nézze, kedves! – mondottam lelkem egész melegével. – Abban igazsága van, hogy nincs ember, aki holtan látta volna a bátyámat. S én végigjárnám még egyszer a harcterek pokoltüzét, a háború egész kálváriáját, ha ezzel visszahívhatnám őt. De gondolja el: hat esztendő! S azóta semmi, de semmi nyom, hír, vagy jeladás…

Éva-Niobé piros arca fokról fokra sápadt.

Lehajtotta a fejét, s küszködve harapdálta az ajkát apró fogaival.

Én Istenem, mindjárt elsírja magát! És mondottam magam tuloknak, bivalynak, lelketlen gazembernek, hogy oka leszek e zokogásnak.

De erőt vett magán. Legyűrte a könnyeit.

Csak szomorúan, végtelen szomorúan nézett rám.

És ez a szomorúság búsongott a szavaiban is:

– Azt hittem, hogy legalább az öccse tud úgy hinni, mint én. Mint én, aki sohasem láttam őt, és mégis hiszem, hogy visszatér.

Hallgattunk. Mit mondhattam volna erre?

Az öregasszony könnybe boruló szemmel nézte a küszködő Niobét. Az meg maga elé bámulva suttogta:

– Hát… így is jó. Nem baj. Azért mégis nekem lesz igazam.

Majd szelíd, ügyefogyott könyörgéssel tette össze a kezét:

– De ugye, azért addig is elfogad sógornőjének?!

Megrendült örömmel csókoltam neki kezet.

– Boldoggá tesz, ha elfogad rokonának.

Egyszerre vidámság ragyogott ki a szeméből.

– Kezet rá! – unszolt kedvesen, félrehajtott fejjel.

Belecsaptam a csöpp tenyerébe.

– De tudnia kell, Géza, hogy én nagyon tűrhetetlen rokon vagyok!

– Olyan árva vagyok – mondottam nevetve –, hogy még a vasorrú bábát is szívesen fogadom rokonnak.

– Köszönöm a bókot, sógorka! – kacagott évődve.

– Ejnye, ne úgy értse! Ostobát mondottam.

– Jó, jó, csak mentegetőddzék! Úgyis hasztalan. Ezt már csak azzal teheti jóvá, ha sokszor, nagyon sokszor meglátogat bennünket. Vezekelnie kell, főhadnagy úr!

– Ha ez vezeklés, akkor szívvel vállalom ezt a kedves purgatóriumot.

– Csak ne bízza el magát, sógorka! – fenyegetett meg incselkedve. – Nem magáért kívánom a látogatásait. Vagy legalábbis nemcsak magáért. Hanem az uramért. Őt akarom egészen megismerni a maga emlékeiből. Mert eddig csak Gölöncsértől tudok róla egyet-mást.

Fölírtam a címüket. Kint laktak a Hidegkúti úton. Búcsúztak, elmentek.

Én még mindig kábán állottam az asztal előtt, mikor újból rám kopogtattak.

– Ne haragudjék, sógorka – lihegte Éva-Niobé –, de vissza kellett szaladnunk. Elfelejtettem fényképet kérni.

– Fényképet?

– Igen. Természetesen az uramról.

– Hm. Fénykép? Péterről?

Ugyancsak zavarba hozott a kéréssel. Mert egyetlen képem volt csak róla. Az is régi, gyerekkori felvétel volt, s kettőnket ábrázolt. Péter akkoriban olyan tizenöt éves lehetett, én meg tán hat. Afféle vidéki fényművész remeke volt ez a kopott kép. A bátyám az első vadászpuskájára támaszkodott rajta, s ifjúkora legvadabb ábrázatát vágta. Magam sem mutattam valami előnyös látványt kihullott első fogammal s éppen bömbölésre készülődőben.

Előkerestem a képet. És kétségbeestem.

Nem, ezt nem lehet odaadni. Förtelmesek voltunk rajta. Ha Éva meglátja, egy pillanat alatt összeomlik benne az az eszményi kép, melyet maga festett magának képzeletben a bátyámról.

Hanem a szép sógornő akkor már kikapta a kezemből a megsárgult fotográfiát.

És nézte, nézte hosszan, kerekre nyílt szemmel.

S a néni is fölcsattantotta finom, nyeles szemüvegét.

– No – gondoltam magamban –, szegény kis özvegy! Ugyan betelhetsz ezzel az én néhai, vadorzóképű, süvölvény-bátyámmal! Most, most jön a rémes kiábrándulás. Erőltetett menetben jön. A képzeletbeli Tankréd vitéz, az álmok Grál-lovagja egyszerre szétfoszlik, hogy helyet adjon egy zöldfülű kamaszgyerek képének.

Szívemből sajnáltam az én bátor, nemes, derék bátyámat, hogy ilyen méltatlan emléket hagyhatott csak sose látott özvegyére.

Éva meg csak nézte, nézte a képet. Egyszer rám pillantott, majd meg újból a képre. És elmosolyodott.

– No, magát… magát, sógorka, nem ismertem volna meg e rémült kis gyerekarc után. Hanem az uram, igen, az uram, az nem is lehetett volna más fiúkorában, mint ezen a képen. Mindig így képzeltem el őt. De persze férfiban. Ilyen kemény férfitekintettel s büszke, öntudatos arccal. Ilyennek ismerem Gölöncsér elbeszéléseiből.

Elképedtem. Teremtő Isten! Hát ez… ez is lehet? Hát így is lehet látni azt a képet? Ez az én szegény, haramiaarcú kamasz-bátyám, ez nála férfitekintetű és öntudatos lény? Ez az iskolakerülő, erdőbújó kis zsivány? – Hej, Péter, Péter, aki ott porladozol a zaleszcziky-i homokdombok alatt, micsoda őrült nagy jövőd lett volna, ha életben maradsz! Milyen térden álló imádattal venne most körül ez a különös, drága kis fehérnép, aki még e hajmeresztő kamaszfotográfia után is így beszél rólad! Bizonyosan összetörnéd az öleléseddel, mikor annyi természetességgel, szerelmes alázattal mondja rólad, hogy „az uram”…

Addig könyörgött, míg csak oda nem adtam a képet.

Ezek után még akkor is nyugodt lélekkel adtam volna neki, ha a kép véletlenül kínai nagymogulnak vagy dalai lámának ábrázolta volna Pétert.

Éva-Niobé akkor is gyönyörűnek látta volna őt.

Mert a lelke ablakán át nézte.

Az pedig szivárványos, szerelmes, asszonyi lélek volt.

II

Másnap csakugyan parádéba vágtam magam, s a kispej-ötvenegyes villamossal kirobogtam a Hidegkúti útra.

A régi hadapródiskola előtt zúgott el a kocsi.

Késő ősz volt, kora estébe hajló délután. S a hosszú téglakerítés mögül felém zúgtak az iskolakert levélhullató fái. Édes-búsan libbent felém a kis Olavi emléke. Bolondság, bolondság, sose látom többé!

…A Hidegkúti úton villát villa után vettem szemügyre.

S egyszerre ráesett a tekintetem egyiknek a felírására:

PÉTER HAJLÉKA

Vasrácsos kerítés.

Őszi kert.

Benne az emeletes épület.

Benyitottam a nyikorgó vaskaput.

Herregő kis fekete szőrcsomó gurult felém. Még a szeme se látszott ki a gubancos jószágnak, csak a hófehér fogai meg a piros nyelve.

Nevetnem kellett őkutyaságán, olyan komolyan vette házőrzői tisztségét.

– Hallgass, Fürge! – csendült meg Éva örvendező hangja a villa felől, s könnyű, siető léptei alatt nyomban csikorogni kezdett a kavics.

A puli vakkantott egyet-kettőt, azután felkapva egyik lábát, elbiciklizett három lábon.

Éva meg belém karolt kedves, pajtáskodó bizalommal.

– Köszönöm, hogy eljött, sógorka – mondotta vígan. Meleg, barna szemei tele voltak örömmel.

Diadalmasan hurcolt be a házba.

Mondhatom, helyes kis fészek volt Péter bátyám hajléka. Ha ugyan illik ez a szó egy tízszobás, télikertes, palotaszerű villára.

A hallban elénk tipegett az öregasszony is.

Nyoma sem volt már rajta a tegnapi bizalmatlanságnak, szórakozottságnak és tartózkodásnak, mely első találkozásunkkor minden mozdulatát olyan kimértté tette.

Kedvesen, figyelmesen érdeklődött rólam, az életemről, mindenről. Csak a bátyámra nem engedte terelődni a beszélgetést.

Éva hamarosan elcipelt.

– Jöjjön, sógorka, hencegni akarok! Megmutatom a virágaimat.

Folyosókon, szobákon mentünk át.

Csupa ízlés és otthonosság.

– Tündérbirodalom! – mondottam mosolyogva.

– Tetszik? – villant fel a szeme örömmel. – Úgy szeretném, ha majd az uramnak is tetszenék.

Meglegyintett ez a néhány szó. Érthetetlen. Hát ez a szép, kedves kis teremtés csakugyan abban a képtelen feltevésben él, hogy a bátyám hazajöhet valaha? De hiszen ez agyrém! Péter régen halott!

Fürkésző pillantással kereste a tekintetemet.

Megsajnáltam.

Nem, nem szabad kimondanom azt, amit gondoltam.

Bolondoztam, évődtem hát tovább.

De hiába, nem tudtam megszabadulni a Péterre való emlékezéstől. Mert a kis Niobénak minden fordulónál, minden zugnál volt egy-két kedves megjegyzése, amely szelíden-fájó szomorúsággal hullott a szívemre.

Péter, Péter, Péter. Minden lélegzet: Péter. Minden lépés: Péter.

Az egész ház s a körülötte levő levegő a bátyám lelkével volt tele. Pedig sohasem járt itt. Csak ez a karcsú asszonyka – dehogyis asszonyka: leány! – lélegzette magából ezt az álomvilágot.

Búsítóan különös és szívfájdítóan szép volt ez az üvegházi rajongás. Mert az volt. Szerelem, melynek semmi köze a röghöz, az élethez, a valósághoz. Szerelem, melyet a sárosi nagybácsi, Dersy Kelemen ötlete indított el.

A végrendelet történetét különben akkor hallottam először. Éva mondotta el, de csak nagy vonásokban.

Tágas, csupa ablak szobába léptünk.

– Látja, kedves, ez az uram dolgozója – mondotta Éva. – Ugye, ő szereti a napfényt?

– Szereti – sóhajtottam rá. Mert az a hitem, hogy a hősök lelke napfénybe öltözötten suhog körülöttünk. Hát rámondhattam jelen idős igével: szereti.

Hálás, meleg tekintet mondott köszönetet.

S nyomban utána továbbcsevegett Éva:

– Azért tettem ide a szobáját. Ez egész nap verőfényes. Csak nem tudom, tetszik-e majd neki ez a zöldes színű berendezés?

És szeretettel cirógatta végig a nagy bőr karosszékeket meg az íróasztalt.

Nem válaszoltam. Erre már nem felelhettem. A halottaknak nincs szükségük földi dolgokra.

Révedező arccal lépett tovább a különös kis sógornő.

Lenyomta a szomszéd szoba kilincsét, s tessékelt volna befelé. De hirtelen elpirult a haja tövéig, és zavartan húzta vissza a megnyitott ajtót.

– Azt – nem szabad látnom? – kérdeztem évődve.

– Nem, nem, azt nem – hebegte ijedten a gyönyörűm. – S lehajtott fejjel suttogta: – Olyan ostoba vagyok…

– Persze: a titkok! – csipkelődtem jókedvvel.

Mert maga volt a bűbáj, váratlan zavarában.

– Ó! Titkok! – legyintett. – Csak tudja, tudja, elhatároztam, hogy oda nem teheti be a lábát férfiember. Csak majd az uram.

És még pirosabbra gyúlt az arca.

Utóbb elnevette magát. Halk, asszonyos kuncogással:

– Különben, mit titkolódzóm? Hiszen maga nem idegen. Maga az uram öccse. Szóval ez, ez az én szobám. Mert mindig közel akarok hozzá lenni. Csak egy kilincsnyomásra.

Sóhajtott.

Apró keze lehanyatlott a kilincsről.

Továbbhaladt. S ahogy végigléptünk az üvegfalú folyosó szőnyegén, magyarázkodva tette hozzá előbbi szavaihoz:

– Ne haragudjék, ha magával szemben is tartom a fogadásom. A folyosó fordult. A déli oldalra értünk.

Itt minden tele volt virággal. Futók, örökzöldek káprázatos sora.

– Ugye, az uram szereti a virágokat? – kérdezte Éva. – Nagyon sajnálnám, ha nem szeretné. Mert akkor persze kitelepíteném őket innét. Pedig nagyon hozzájuk nőttem. Ugye, ugye, hogy szereti őket?

– Igen – mondottam csendesen, mert sajgatóan fájt, hogy úgy beszéljek a bátyámról, mint aki él. S korholtam magamat gondolatban. Milyen oktalan, helytelen ez az önámítás. Milyen őrültség, hogy szó nélkül, ellenvetés nélkül engedem ezt a kedves kis teremtést belegabalyodni a képzelődés e csalogató és lélekgyilkos őserdejébe.

Gondoltam, ha jót akarok, le kell szoktatnom erről a szép, de hazug, lelki ópiumszenvedélyéről.

Azt hittem, okosat teszek, amikor hozzákezdtem:

– Nem haragszik, kedves, ha mondok valamit?

Finom homloka redőt vetett, s a szemei gyanakodva figyeltek az ajkamra.

– Azt akarom mondani – ejtegettem a szót, mialatt végighúztam az ujjaimat az egyik futó levelein –, hogy, hogy azzal nem számol, ha Péter mégis, ha a bátyám mégsem…

– Ne, ne mondja tovább – rebegte. – Ne bántson maga is. Hát nem látja, mit kínlódom? Nem látja, hogy mennyi erőmbe kerül ez a hit? Mikor mindenki halottnak mondja az uramat? Legalább maga, maga ne legyen ellenem!

És olyan könyörögve nézett rám, mint a halálra hajtott őz.

Abbahagytam a próbálkozást.

Nem lehet rajta segíteni. Talán egyszer majd magától megharcolja ezt a harcot az álmai és a kegyetlen valóság között. És leszámol evvel a dőre képzelődéssel. De akárhogy lesz is, ne én legyek az, aki a józan ész gyógyító pengéjével közeledik hozzá.

Bejártuk a kertet is.

Köd borongott már a csörgő avaron.

A kert végén, suhogó, kopár platán alatt, apró házikó fehérlett. Amolyan kertészlakásféle. Szoba és konyha.

– Eltalálta – magyarázta Éva –, kertészlakás. De nem tartunk kertészt. Régebben a szomszéd telek is idetartozott. Akkor szükség volt kertészre. De azután, hogy mi megvettük a telek felét, nekünk már felesleges lett volna, így hát üres ez a ház.

Belestem a rácsos ablakon.

– De azért van benne bútor.

– Persze, hogy van – bólintott Éva. – Vendég számára tartanók a szobát, ha éppen szükség volna rá! Különben nyáron itt van a legtöbb árnyék. Olyankor a délutánokat majdnem mindig itt töltöm. Itt nem zavar senki. A néni sem. S magamban lehetek a könyveimmel, terveimmel.

Szegény kis jószág! A terveivel. Mikor azoknak már a legelső pontja is irreális.

Soha ilyen különös teremtést!

Lassan lépegettünk vissza a villa felé.

Éva törte meg a hallgatást.

– Tudom, mire gondol – mondotta szelíd szemrehányással. – Arra, amire mások. Hogy ez az én szívszakasztó várakozásom őrültség. Hát jó. De mondja: olyan lehetetlen az, hogy az elesett és eltűnt milliók között egy esetben tévedtek volna?

Hallgattam.

S hogy választ nem kapott, hát folytatta. Egyre panaszosabban s egyre lobogóbb hévvel.

– Milyen egyformák maguk, férfiak! Logika. Mindig csak a logika. Hát érzésük, sejtésük nincs? Azt hiszik, hogy a kétszer kettőn kívül semmi más nincs a világon? Ó, milyen szegények maguk! Milyen szegények azzal a híres logikájukkal! Hát én fütyülök a logikájukra, érti? És az uram igenis hazajön. Haza kell jönnie. Hiszen én még nem is láttam.

Visszarázta homlokából a haját, s akaratosan csengett a hangja az esti borulatban:

– Haza kell jönnie, ha csonkán, bénán, félholtan vagy feldúlt lélekkel is. Hogy megköszönhessem neki nagy jóságát, mellyel odaadta a nevét nekem. A sohasem látott leánynak. És kiemelt e nagyszerű és nemes férfigesztussal az ínségből.

Sóhajtva lépegettem mellette.

Ő meg suttogóra fogta a szavát. Talán nem is nekem beszélt már. Önmagának.

– Haza kell jönnie végül azért, hogy szerethessem. Mélységes, asszonyi hűséggel. Hogy az egész élet boldog hálájával hálálhassam meg erős, bátor jóságát.

Fürge szaladt elénk. Kedveskedve illegette magát Éva előtt. Erre földerült a kis Niobé arca. Pattintott a kutyának:

– Úgy, úgy, Fürge! Ugye, hogy hazajön a gazda?

A puli majd kibújt a bőréből örömében. Ugrált, csaholt körülöttünk, mint a bolond.

– S mit csinál a kutya, ha majd belép a gazda? – kérdezte kedveskedve Éva. És leguggolt a kutyája előtt.

Fürge nyomban leült, s felegyenesedett derékkal szolgálni kezdett. Hűségesen, alázatosan, félrehajtott fejjel.

S akármilyen mókás, bohóckodó pofája volt, nem tudtam rajta nevetni.

Éva megsimogatta a fekete kis gombolyagot, s továbbmentünk.

– Látja? – nézett rám szemrehányó tekintettel. – Mikor az emberek mind megbántanak az érzéketlen és ostoba fejtegetéseikkel, mert egytől egyig nemes lélekgyógyítóknak érzik magukat, akkor ez a kis kétaraszos jószág vigasztal meg. Ő az egyetlen élőlény, aki át tudta venni az érzéseimet. Ő nem törődik a logikával. De a hangomból, szememből kiérzi minden hangulatomat, gondolatomat.

Apró hallgatás szakadt közénk.

Az Ördög-árok mentén zúgva szaladt egy villamos.

Távol s közel sorra gyúltak ki a lámpák.

– Hűvös van – borzongott Éva. – Menjünk be a melegre!

S a ház elé fordultunk.

Újabb szünet után apró sóhajjal mondotta:

– Hát így élünk, sógorka. Most már látja. Várunk. Reggeltől estig. Reggeltől estig. Reggeltől estig. Persze csak ketten. A Fürge meg én.

Föllépegettünk a teraszra.

Ott megállott egy percre. Elmerengett a homályba takaródzó város felé.

– Onnét kell majd jönnie – suttogta vágyakozva. – Másfelől nem is jöhet.

Most hirtelen szembefordult velem. S a hangja egyszerre elevenen, vidám pörlekedéssel pergett:

– Persze, maga most arra gondol, hogy hátha nem is kellek majd az uramnak? Hátha nem is szeret majd? Hátha csak szánalomból dobta ide nekem a nevét, hogy egy formaházassággal megszabadítson minket a gondoktól? Lehet. Lehet, hogy így van. S talán az is megfordult a fejében, hogy mihelyt hazajön, elválik tőlem. Ó, gondoltam erre én is. De nem úgy lesz, sógorka, meglátja, nem úgy lesz!

Állottam szótlanul és ostobán. Mit mondjak mindezekre? Tétován borzoltam hát Fürge úrfi kócos fejét.

Éva is hallgatott egy szemhunyásig. Azután megint megszólalt meleg, mélyről jövő érzéssel:

– Szeret majd. Szeret majd az uram, mert akarom, hogy szeressen. Ha évekig tart is, amíg elfogad szívvel az asszonyának, lesz erőm hozzá, hogy kivárjam. Ha nem szól hozzám, ha elkerget, ha megaláz, akkor is. A nyomában leszek, árnyéka leszek, alázatos szolgálója leszek, de végül mégis a párja leszek!

Az előcsarnokban világosság támadt, s a fénye kiszűrődött a teraszra. Ráesett Évára.

Néztem, néztem a fényben álló, finom kis alakot.

Most megint más volt. Csupa értelem és csupa akarat.

Valahol megszólalt egy távoli harang.

Éva lehajtotta a fejét. A két keze önkéntelenül kulcsolódott össze.

Imádkozott. Némán, egyszerűen, emberien, póz nélkül. Látszott, hogy nemcsak szokása, hanem lélekkel teszi.

Azután keresztet vetett és megszólalt:

– Ne haragudjék, sógorka, hogy megfeledkeztem magáról a harangszó alatt. Nekem pajzsom és vigasztalóm az imádság. Tudom, sokan ezt is megmosolyogják, mert úgy vélik, az imádság, az: semmi. Ó, a boldogtalanok! Hét esztendő szüntelen rimánkodása az Úristenhez egyetlen férfiéletért, az semmi? S az élet nagy igazságszolgáltatása, amelynek lennie kell a világrendben, az semmi? Csak a lelki vakok mondhatják ezt.

Két karját összefonta a hátán Éva asszony, s csendesen járkáltunk körbe a tágas teraszon. És közben továbbfűzte vigasztaló filozófiáját.

– Látja, kedves, én egész életemben csak szomorúságot kaptam. Ölbeli gyerekkorom óta árvaság volt a részem. Hát hogyan higgyem el ezek után, hogy az Isten semmi mást nem szánt az életem másik serpenyőjébe? Hogy ott is ugyanaz van? Nékem a jómód, a vagyon nem kárpótlás, mert nem becsülöm értéknek. Ezt tudja az én Istenem. A házasságunkban nem annak örültem, hogy most vége a szűkölködésnek. Hanem annak, hogy van olyan férfi, aki látatlanban vállalt egy komoly életköteléket, csupán azért, hogy nemesen cselekedhessek. Ennek örültem. S egyetlen vágyam az, hogy ezt az embert szerethessem. És hiába hitetlenkednek: elérem ezt. Nem bánom, ha maga nem hisz velem, Géza. Nem tehet róla, hogy a férfiember csak az eszével ítél.

Jártunk körbe a sötét teraszon, s köröttünk búsan csörgették utolsó száraz levelüket a fák.

– Igen – mondottam sóhajtva –, maguk nők – mások. Egészen mások. A hitükkel tudnak fenntartani egy egész világot.

– Van egy kis barátnőm – folytatta Éva-Niobé. – Jóval fiatalabb nálam. Ugyanabban az intézetben nevelkedett, amelyben Teréz néni tanított, s ahová magához vett engem is, mikor árvaságra jutottam. Hát ez a kislány gyerekfejjel beleszeretett egy fiúba. A fiút elvitte a front. A megszokott háborús história. Azóta semmit sem tud róla. Évek óta hírét sem hallotta. S annyi hasztalan várakozás után neki is mindenki azt hajtogatja, hogy bizonyosan elesett a fiú. De látja, az én barátnőm vár és hisz. Várja az ő kis katonáját. És sorra kosarazta ki a kérőit. Pedig azóta bizony szomorú sorsra jutottak szegények. Valami kis dohánytőzsdét kaptak kegyelemből. Abból élnek. S mégis, bárhogy súgja is a szegénység a kislány fülébe, hogy menjen férjhez, nem teszi. Vár. És a hitével bizonyosan hazahozza azt a fiút a pokol fenekéről is.

Nem volt hozzá szívem, hogy kimondjam azt, ami a fejemben megfordult. Hogy hát hiszen, ha mindenkit haza tudna hozni az otthonlévők hite, akkor játék volna a háború. Mert mindahányunknak, akik odakint jártunk a harctereken, bizonyosan volt valakink odahaza, imádságos hazaváró lélek. S akkor nem maradt volna hadiözvegy meg hadiárva százezrével.

…Ott tartottak vacsorára.

Meghitt, kedves órák voltak.

Az öregasszonyra rá sem ismertem. Szelíd, melegszívű teremtés volt az is. Csak arra kellett vigyáznia az embernek, hogy Éva rögeszméjét ne érintse előtte. Mert olyankor elkomorodott, s riadt aggodalommal nézett a kishúgára.

Késő este volt, amikor végre nagy nehezen elengedtek.

Villamos már nem járt. Gyalog vágtam neki az útnak.

Hűs szél nyargalászott a budai hegyek között.

Egy elkésett, fonnyadt vadgesztenye nagy koppanással hullott le a földre. Az egykori kadétiskola, életem legtisztább, legédesebb emlékének helye, feketén, sötét idegenséggel állott a szélzúgásban. E dérhullató és kietlen őszi éjszakában mégis úgy éreztem, mintha régi, nagyon régi ismerősöktől jöttem volna.

Szüntelenül Péter, szegény jó Péter bátyám neve csengett a fülemben.

III

Három napig feléjük sem néztem.

Pedig megígértették velem, hogy másodnaponként meglátogatom őket.

Hanem úgy fordult a dolog, hogy kitelepítettek a kelenföldi kaszárnyából. Irodák számára kellett a hely. De hogy födél nélkül ne maradjak, hát valahol a Városliget környékén utaltak ki szállást.

– No, most igazán új élet kezdődik, öreg frontordas! – biztattam magam. – Már most kutyagolhatsz majd első kakasszókor a Várba, hogy idejében érhess a rukkolásra.

Mert a zászlóaljat ugyanakkor a várbeli Nádor Laktanyába szállásolták.

Nyilvánvaló volt, hogy a helyzet így nem maradhat.

Lakást kellett keresnem Budán.

Eszembe jutott, hogy van nekem egy régi cimborám. Még az udvarhelyi gimnáziumból. Nemrég sodort vele össze a sors a vagonvárosban, ahol ő is földijeit kereste. Ő említette akkor, hogy nagyszerű lakásra tett szert valahol fönt a Várban, és szívesen vállalna lakótársat, mert sokallja a bért.

Rá is akadtam Úri utcai szállásán a derék Kászony Jóskára.

Megvallom: ma sem tudom, miféle foglalkozást űzött ez a Kászony Jóska. A negyedik gimnázium után én Temesvárra kerültem cőgernek10, így hát elszakadtunk egymástól. Későbbi életéről csak annyit hallottam, hogy még az érettségi előtt kimaradt az iskolából, s valami kis díjnoki állást kapott a vármegyénél. A háború alatt persze beszippantották katonának, hiszen olyan vállai voltak, mint egy bölénynek.

Kint a fronton előbb közlegényként rémítette a muszkát, utóbb meg mint úgynevezett karpaszomány viselésére jogosított hadi önkéntes hányódott, szerte, Európa minden harcterén. A háború óta, Isten tudja, miből élt. Valami hivatalfélébe járogatott, de aligha vették különös hasznát, mert gyógyíthatatlanul frontbeteg volt.

Sokan nem tudják, miféle nyavalya ez. Pedig van, tagadhatatlanul. Aki beleesett, tán sose lábal ki belőle. A kórtünete? Örök nyugtalanság. Se asszony, se bölcső, se műhely, se íróasztal nem rögzíti meg többé. Nem tud más mesterséget, csak a háborúét.

Nohát ilyen frontnyavalyában leledzett az én Kászony Jóska barátom is. Szakadatlanul lótott-futott különböző rejtelmes ügyekben. Mikor a vagonvárosban találkoztam vele, akkor azt mondotta, hogy a menekült székelyek világszövetségét szervezi.

Utóbb valami felhívását olvastam a lapokban, melyben felszólított minden erdélyit, hogy jelenjék meg ekkor és ekkor bizonyos vendéglőben, az „Igaz Hazafiak Frontharcos Erdélyi Őrtűz Egyesületének” alakuló gyűlésén.

Szóval, mikor rám szakadt a hajléktalanság, Kászony Jóska jutott az eszembe.

Nyomban föl is kerestem a nagy hajú fiatalembert.

Rozoga várbeli házban lakott az Úri utcában.

Ahogy fölkocogtam a nyikorgó falépcsőn, fölpattant az emeleti ajtó, kilesett rajta egy gubancos fej, s nyomban utána fölharsogott Kászony Jóska hangja:

– Szervusz, vezérem!

S rőfös karjaival úgy megropogtatott, hogy majd eltörte a bordáimat.

– Végre, hát te is itt vagy! – örvendezett suttogóra fogott hangon. – Derék, nagyon derék. Persze a titkos hadhívó üzenetre jöttél. Csitt, ne szólj! Tudok mindent.

S gondosan bezárta az ajtót.

Mielőtt még szóhoz jutottam volna, némaságra intett:

– Csitt! A falnak is füle van. Kénytelen vagyok állandóan zárt ajtók mögött tanácskozni. Mert vadásznak rám minden oldalról.

– Rád? Miért? És kik?

– Csitt! Halkan, szerencsétlen! Értsd meg, hogy őrülten vadásznak rám. A bukaresti sziguranca külön ügynököket tart miattam Pesten. De bizonyos tudomásom van róla, hogy a legitimisták is el akarnak tenni láb alól. Mert szabadkirály-választó állásponton állok a szervezeteimmel. Hogy a suly essen beléjük!

– Nem értem – értelmetlenkedtem.

– Ne is kérdezősködj! Elég az, hogy így van. De hát így jár az ember, ha igazi iridenta. Minden szervezkedésemet megakadályozzák a disznók. Hanem azért mégiscsak én járok majd túl az eszükön. No de, hagyjuk. Szóval, a jelképes véreskardhívásra jöttél.

Megvakartam a fejem.

– Hát, az igazat megvallva: nem. Nem is ért el hozzám az a jelképes izé. Hanem szállást keresek.