Bernard Lecomte

KGB

A szovjet
titkosszolgálatok
története

részlet

Corvina

© Perrin 2020, Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Barabás József, 2022
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Bernard Lecomte: KGB – La véritable histoire des services secrets soviétiques, 2020
Éditions Perrin, un département de Place des Éditeurs, Paris

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6802 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

„A múltat végképp eltörölni”
(Internacionálé)

A KGB 1917. december 7-én, közvetlenül az októberi forradalom után alakult meg. A szervezet a világ folyását megváltoztató esemény egyik legjellegzetesebb képződménye, és egyben az egyik legidőtállóbb is, hiszen mindvégig központi helyet foglalt el a szovjet történelemben, melynek – a kommunista párttal és a Vörös Hadsereggel egyetemben – hét évtizeden át legfontosabb tényezője volt. Kezdetben a Cseka, majd a GPU, OGPU, NKVD, MGB, MVD, majd végül – a Szovjetunió 1991-ben történt felbomlásáig – a KGB elnevezést viselte. E betűszavak mindvégig ugyanazon intézményt takarták: egy nagyon széles, államtitoknak minősülő hatáskörrel felruházott politikai rendőrséget, amelyet a hatalom egyedüli letéteményeseként fellépő bolsevik párt kizárólagos szolgálatába állítottak.

E különleges rendvédelmi erőre, rögtön megalakulását követően – Lenin és Sztálin országlása alatt – kettős feladat hárult: egyrészt a rendszer ellenségeinek felkutatása és megsemmisítése a fiatal államon belül; másrészt a forradalom ellenségei tevékenységének ellehetetlenítése a határokon kívül. Ez az, ami a KGB-t a legtöbb más titkosszolgálattól első pillantásra megkülönbözteti: egy kézben összpontosítja a külső hírszerzést – amely legalább olyan fontos feladat, mint a diplomácia – és a belső rend fenntartását, beleértve a határvédelmet is.

A titkosrendőrség minden újkori állam alkotórésze. Koncepciója természetesen nem a Cseka 1917-ben történt megszervezésekor született meg, ám azon tevékenységi formák, illetve technikák alkalmazása, korszerűsítése vagy tökéletesítése, amelyek meghatározó hatással voltak a XX. század politikájára – kémkedés, kémelhárítás, lehallgatás, propaganda, dezinformáció, társutasok –, mégis ez utóbbi szervezetnek köszönhető. Mindezen eljárási módokat még egyetlen állam sem fejlesztette oly mértékben rendszerszintűvé, mint az 1930-as évek Szovjetuniója. Az angol, francia vagy amerikai titkosszolgálatok soha nem terebélyesedtek volna oly hatalmassá, ha a Szovjetunió mindenütt jelen lévő és hatékonyan működő titkosszolgálatai nem ösztönzik őket.

***

A KGB krónikájának megírása semmi más történészi munkához nem hasonlítható, ugyanis csaknem leküzdhetetlen akadályokba ütközik: ezek pedig a források. Ugyanis minden levéltári dokumentumot, újságkivágást, személyes beszámolót, volt ügynökök emlékiratait fenntartással kell kezelni egy olyan területen, ahol a dolgok elhallgatása, a hamisítás, a titkolózás és a hazugság a rendszer szerves részét képezi. Kiváltképp, ha ez a rendszer egy olyan ideológia szolgálatában áll, amely az igazság semminemű elferdítésétől sem retten vissza. Vajon a két világháború közötti időben a Szovjetuniót nem a „nagy hazugság országának”1 nevezték?

Ez a történeti anyag minden másnál jobban megköveteli az elbeszélés elemeinek éber figyelemmel és éles judíciummal történő egyeztetését, ellenőrzését és összehasonlítását: egy közszereplő attól még nem lesz ügynök, mert a KGB fedőnévvel látta el, ahogyan valaki attól sem válik okvetlenül hazaárulóvá, mert például szerepel a híres „Venona” projekt adattárában. És a Szovjetunió összeomlását követően vajon hány hajdani titkos ügynök tett közzé többé vagy kevésbé hiteles, „leleplező” információkat anélkül, hogy tartania kellett volna a cáfolatoktól?2

Egy másik nehézség abban rejlik, hogy vajon melyek lehetnek a kémkedésben és a kémelhárításban részt vevő különböző felek valódi indítékai? Hogyan jut valaki oda, hogy egy külföldi hatalom szolgálatába álljon? Vajon meggyőződésből, fizetségért vagy a titkolt nemi orientációja miatt válik valaki szovjet ügynökké? A kezdeti idők többé-kevésbé naiv, a fasizmus gyűlöletétől hajtott ideológusait az évek folyamán jobbára a pénzben érdekelt zsoldosok váltották fel. Persze igen nehéz az emberek szívébe vagy veséjébe látni.

***

A KGB 1991-ben múlt ki. Az év nyarán a Mihail Gorbacsov3 ellen végrehajtott puccs, melynek kitervelője a KGB-főnök, Vlagyimir Krjucskov volt, kudarcba fulladt. A politikai rendőrség feloszlatása néhány hónappal megelőzte a Szovjetunió felbomlását. Ám a következő években a KGB – mint poraiból a főnix – új néven újjászületett, ekként túlélve a kommunista államot, melynek egyik alapkövéül szolgált. Napjainkban – az egykor maga is csekista4 – Vlagyimir Putyin akaratának köszönhetően az FSZB továbbra is folytatja a kémkedést, a lehallgatást, a propagandát és a dezinformációt az új Oroszország szolgálatában. De ez már egy másik történet.

Gyakoribb rövidítések, betűszavak

Szovjetunió

KB (A Kommunista Párt) Központi Bizottsága

FSZB Szövetségi Biztonsági Szolgálat

FSZK Szövetségi Kémelhárítás

Gulag Javítómunka-táborok Főigazgatósága

GPU Állami Politikai Hatóság

GRU Felderítő Főcsoportfőnökség

INO A Cseka, majd a GPU külföldi részlege (később az NKVD, majd a KGB „első főcsoportfőnöksége”)

KGB Állambiztonsági Bizottság

Komintern Kommunista Internacionálé

Komszomol Kommunista Ifjúsági Szövetség

MGB Állambiztonsági Minisztérium

NKVD Belügyi Népbiztosság

OGPU Egyesített Politikai Főigazgatóság

OMSZ (A Komintern) Nemzetközi Kapcsolatok Osztálya

SZKP A Szovjetunió Kommunista Pártja

PGU Az Állambiztonsági Minisztérium Első Hírszerzési Főcsoportfőnöksége

NTR Tudományos és műszaki hírszerzés

SZMERS „Halál a kémekre” (katonai kémelhárítás)

SZVR Külső Hírszerző Szolgálat (1991 után)

Cseka Rendkívüli Bizottság az Ellenforradalom és Szabotázs Elleni Harcra

Vcseka Oroszországi Rendkívüli Bizottság az Ellenforradalom és Szabotázs Elleni Harcra

Egyesült Királyság

MI5 Katonai felderítés, 5. szekció (kémelhárítás)

MI6 Katonai felderítés, 6. szekció (külső hírszerzés)

SIS Titkos felderítés

SOE Különleges hadműveletek végrehajtó egysége

Egyesült Államok

ASFA Fegyveres Erők Biztonsági Ügynöksége

ASA Az Amerikai Hadsereg Biztonsági Ügynöksége

CIA Központi Hírszerző Ügynökség

FBI Szövetségi Nyomozó Iroda

NSA Nemzetbiztonsági Ügynökség

OSS Stratégiai Szolgálatok Hivatala

NATO Észak-atlanti Szerződés Szervezete

CPUSA USA, Kommunista Párt

Franciaország

DGSE Külső Biztonsági Főigazgatóság

DST Területellenőrzési Igazgatóság

SDECE Külső Dokumentációs és Kémelhárító Szolgálat

Németország

BND Szövetségi Hírszerző Szolgálat (NSZK)

HVA Külföldi Felderítési Főosztály (NDK)

KPD Németország Kommunista Pártja 1918–1956

SED Német Szocialista Egységpárt (NDK)

Stasi Állambiztonsági Minisztérium (NDK)

Első fejezet A Cseka születése

„Ahol fát vágnak, ott hullik a forgács.”
(Orosz közmondás)

„Oroszország polgáraihoz! Az ideiglenes kormány megbukott. Az államhatalmat a Munkás- és Katonaküldöttek Petrográdi Szovjetjének szerve: a petrográdi proletariátus és helyőrség élén álló Forradalmi Katonai Bizottság vette kezébe…” (Lenin Összes, 35. k., 1. old.)

Amikor 1917. október 25-én1 reggel meglátták ezt a városszerte kiragasztott felhívást, Petrográd lakosai nem hittek a szemüknek. Előző este közülük többen is a Nyevszkij proszpekt valamelyik elegáns éttermében vacsoráztak, nem is sejtve, hogy tőlük néhány lépésre egy kisebb szélsőséges csoport katonai puccsal megbuktatta az ideiglenes kormányt, amely a cár februári lemondása óta irányította Oroszországot. A minisztereket börtönbe vetették, a kormány elnöke, az ügyvéd Kerenszkij szökésben van. Furcsa, terhes, bizonytalan légkör telepszik az orosz fővárosra.

Az október 25-i nap folyamán a puccsisták vezére, a Lenin néven ismert, negyvenhét éves, volt száműzött Vlagyimir Iljics Uljanov bejelenti a Népbiztosok Tanácsának (Szovnarkom) nevezett, új „ideiglenes” kormány megalakítását, amely a munkás- és katonatanácsok (szovjetek) nevében, az Alkotmányozó Gyűlés már régóta tervezett összehívásáig kormányozza az országot.

A kiáltvány inkább megnyugtatta Petrográd lakóit, akiken a cár lemondása miatt fejetlenség lett úrrá: ettől kezdve minden e híressé lett törvényhozó gyűlés megválasztásán múlik, amelyről az országon belül és kívül élő minden józan ember úgy véli, hogy végre stabil és demokratikus intézményeket ad Oroszországnak. És – következésképpen –, hogy elsöpri azt a szélsőséges csoportot, amely az éjszaka folyamán fegyveres erővel magához ragadta a hatalmat.

Azok, akik most az orosz állam élére akarnak állni, egy maroknyi radikális párthoz – a bolsevikokhoz – tartoznak. Egyfajta maximalista szocializmus hívének vallják magukat, osztályharcot hirdetnek, és a forradalmat minden ellenségével szemben – akár erőszak árán is – meg kívánják védeni. Ennek megfelelően az új kormányzat, rögtön azután, hogy egy történelmi jelentőségű rendelettel földhöz juttatta a parasztokat, dekrétumot bocsát ki, amely betiltja az ellenforradalmi röplapokat, ellenőrzés alá veszi a távíróközpontokat, és elrendeli az ország hét legfontosabb hírlapjának a betiltását.

E drákói intézkedések heves tiltakozást váltanak ki a városi Duma, valamint a hagyományos pártok, többek között a bolsevikok legfőbb riválisának számító, a vidéken mély gyökeret eresztett szociálforradalmárok (eszerek) részéről. Mindez megerősítette Lenint abban a véleményében, hogy a forradalom ellenségei nemcsak a régi arisztokraták, földbirtokosok, burzsoák, tisztek, papok és jómódú parasztok, hanem általában az új hatalom minden ellenfelének – beleértve a mérsékelt szocialistákat – köréből verbuválódnak, és hogy ezeknek az elemeknek a likvidálását késedelem nélkül el kell végezni.

Leszámolás a nép ellenségeivel

A Téli Palota elfoglalását követő hetekben a bolsevikok az új szovjethatalom megszilárdításán fáradoznak. Nem minden nehézség nélkül: néhány, a győzelemtől megrészegült értelmiségitől eltekintve, mint Lenin és Trockij, soraikban nincs olyan személyiség, aki képes volna az ország kormányzására, a gazdaság vezetésére, az új társadalom megszervezésére. A bolsevikok nemcsak hogy alkalmatlanok és törpe kisebbséget alkotnak, de a köztisztviselőkkel is szembetalálják magukat, akik egyedüliként testesítik meg azt, ami az államból megmaradt: ők semmibe veszik Lenint a Szovnarkommal, a kormánnyal együtt, amelyet Vlagyimir Iljics a nagy felfordulás közepette láthatóan minden politikai és adminisztratív szabály ellenére, egyik ügyről a másikra bukdácsolva vezet; vagy a titokzatos Központi Végrehajtó Bizottságot (KVB), amelyet a szovjetek legutóbbi kongresszusa nagy sebtében választott meg; hasonlóképpen a petrográdi Forradalmi Katonai Tanácsot (RVSZ), azt a munkásmilíciát, amelyet a Téli Palota október 24. estéjén történt elfoglalásakor fegyveres ökölként használt.

Ugyanakkor Lenin célja nem egyedül az orosz kormányzati gépezet fölötti hatalom megszerzése, inkább az egyetlen értelmes cél – a világforradalom – felé terelése. Elképzelése szerint a francia, angol és német proletariátus felkelése fogja igazán lendületbe hozni és megmenteni az orosz forradalmat, amely csupán az első lépés! Pontosan ezért van szüksége erre, hogy időt nyerjen. A köztisztviselők első sztrájkját is ezért kell letörni, hiszen őket a Forradalmi Katonai Tanács október 29-én közzétett kiáltványában, kíméletet nem ismerve, a „nép ellenségeinek”2 bélyegezte.

Vajon Lenin valóban hisz az európai forradalmi tömegek küszöbön álló lázadásában? Sok ideje nincs. 1917. november 12-én országszerte megkezdődnek a cár februári lemondása óta már többször is elhalasztott alkotmányozó gyűlési választások, és semmi nem utal arra, hogy ezek kedvező kimenetelűek lennének a bolsevikok számára, éppen ellenkezőleg! Amint később Trockij emlékirataiból3 kiderül, Lenin már az októberi forradalom másnapján el akarta halasztani, majd törölni az általános választásokat, mivel a győzelemre semmi esélye nem volt. Még mielőtt a választások megkezdődtek volna, pártja lapjában, a Pravdában arra figyelmeztetett, hogy semmiféle hatalom nem helyettesítheti a szovjetek kormányzását, amelyet ezentúl a bolsevik párt gyakorol.

A meglepetés elmarad. Az első részeredmények megerősítik, hogy az Alkotmányozó Gyűlésbe beválasztott bolsevikok egyértelműen kisebbségben lesznek. A becslések a választási részvételt 60 százalékosra teszik, ami óriási arány – különösen, hogy a februári forradalom óta a nők is szavaznak. E több millió szavazóból alig 20 százalék voksol a bolsevikokra, akik a 703 tagú testületben végül 168 helyet szereznek. De még az új szövetségeseik, a 39 tagot számláló baloldali eszerek támogatását élvezve is nyilvánvalóvá vált, arra kaptak felhatalmazást, hogy az ország gyeplőjét a nép valódi képviselőinek adják át.4

E testület régóta várt első ülését először november 28-ra hívták össze. A megelőző héten Lenin nyíltan arra készül, hogy megtagadja a törvényhozó gyűlés elismerését. Felszólítja a Népbiztosok Tanácsát, hogy halassza el alakuló ülését, miközben egyre több vádat hoz fel ellene, lecsukatja a szavazás lefolyását ellenőrző összoroszországi választási bizottság tagjait, betiltja az igen aktív liberális Alkotmányos Demokrata Pártot (KD), amelyet szintén a nép ellenségének tart. A helyzet mind feszültebbé válik. A februári forradalom egykori vezetői, vagy akik megmaradtak közülük, kezdik megérteni, hogy a hatalom megtartása érdekében Lenin és csatlósai bármire készek. Több városban tüntetések kezdődnek az Alkotmányozó Gyűlés támogatására, miközben félő, hogy a köztisztviselők igen magas részvétellel folyó sztrájkja országos méretűvé terebélyesedik.

A Szovnarkom december 5-én megtartott ülésén Lenin azt javasolja, hogy a magát a proletárdiktatúra öklének nyilvánító petrográdi szovjet Forradalmi Katonai Tanácsát (RVSZ) feltűnés nélkül bizottsággá alakítsák, melynek kitüntetett feladata lesz a minden rendű és rangú ellenforradalmárok és szabotőrök elleni küzdelem. E testület elé – minden más ügyet félretéve – két elsődleges célt tűznek ki: a köztisztviselők sztrájkja árnyékában készülődő általános sztrájk leállítását és az Alkotmányozó Gyűlés összehívásának megakadályozását. Kabinetfőnökének, Vlagyimir Boncs-Brujevicsnek Lenin kifejezi azon óhaját, hogy találja meg „a magunk Fouquier-Tinville-jét5, aki majd szétzúzza az egész ellenforradalmi csőcseléket”. A francia forradalomra tett – Lenin és Trockij szájából gyakran elhangzó – utalás mindenekelőtt az 1793-as fordulópontot, Robespierre-t, a Közjóléti Bizottságot, a jakobinus diktatúrát idézi.

Márpedig e közvádló, aki képes emberek ezreit „guillotine” alá küldeni, kéznél van: a korábban az RVSZ-t irányító Feliksz Dzerzsinszkij tökéletesen megfelel a feladatnak. Ő az a megbízható proletár-jakobinus: kérlelhetetlen, kegyetlen és ügyes manipulátor, aki a legnagyobb lelki nyugalommal építi majd ki a forradalmi terrort megvalósító szervezetet. Egyébként – hangsúlyozza Lenin – „vajon nem Dzerzsinszkij az, aki a legtöbb időt töltött a cári börtönökben, és akinek a legtöbbször gyűlt meg a baja az Ohranával? Érti a dolgát!”6

A minta: az Ohrana

Az Ohrana a cár politikai rendőrsége volt, amelyet minden forradalmár, anarchista és egyéb terrorista Oroszország-szerte jól ismert. És mivel az új „bizottságot” a semmiből vagy csaknem minden előzmény nélkül hozták létre, kézenfekvő volt, hogy Lenin, Dzerzsinszkij és cinkosaik ezt az államrendőrséget vették mintának, amelyet II. Sándor 1880 augusztusában – nem sokkal az 1881 augusztusában életét kioltó támadás előtt állított fel. Ez a fia, III. Sándor uralkodása idején még csak a Belügyminisztérium harmadik részlegeként működő szervezet ettől kezdve – az összes tartományra kiterjedő hálózatával – valóságos közigazgatási szervezetté nőtte ki magát, amely a terrorista támadások kitervelésével gyanúsítható személyek felügyeletére, beszivárgásának megakadályozására, felderítésére, kinyomozására, provokációjára, átnevelésére, zsarolására, letartóztatására, bebörtönzésére vagy eltávolítására szakosodott. Az 1905-ös forradalom leverését követően, ami az anarchista, szociálforradalmi vagy bolsevik mozgalmakba beszivárgó kettős ügynökök toborzását illeti, a cári Ohrana nagyban tökéletesedett.7

Dzerzsinszkij tehát e minta alapján kívánja felépíteni csapatát. Egy különbséggel: a proletárforradalom kezét nem fogja kötni a cári rendőrség burzsoá szemérmeskedése, tevékenységét semmiféle erkölcsi regula nem korlátozza. Az új bizottságok korlátlan hatalmat fognak élvezni. A cári rendszerben az Ohrana köteles volt áldozatairól az Igazságügyi Minisztériumnak jelentést tenni: badarság! Az újdonsült hatóság maga fog törvényt ülni és ítélkezni az általa leleplezett „bűnösök” fölött, és gondoskodik a kiszabott büntetések végrehajtásáról.

Az ügyet 1917. december 7-én nyélbe is ütik. Feliksz Dzerzsinszkij Lenin sürgetésére hivatalosan kéri a Népbiztosok Tanácsát, hagyja jóvá egy olyan „szervezet megalakítását, amely forradalmi, igazi bolsevik módon számol le az ellenforradalmárokkal”. A cél világos: „Minden ellenforradalmi és szabotázscselekmény vagy -kísérlet elfojtása és felszámolása egész Oroszország területén, bárhol nyilvánuljon is meg.” Egyben a kényszerítő intézkedéseket is meghatározza: „Vagyonelkobzás, kilakoltatás, az élelmiszerjegyek megvonása, a nép ellenségeiről készített jegyzékek nyilvánossá tétele stb.” Ez az új harci szervezet – fejtegette Dzerzsinszkij – azokat az „elszánt, kemény, sziklaszilárd, kétségektől nem gyötört elvtársakat fogja maga köré tömöríteni, akik készen állnak, hogy feláldozzák magukat a forradalom ügyéért”, és e belső fronton harcba szállnak. Elnevezése pedig a következő lesz: „Összoroszországi rendkívüli bizottság az ellenforradalom és szabotázs elleni harcra”, amelyet oroszul Vcsekaként, majd röviden Csekaként fognak emlegetni.

E rendkívüli bizottság felállítását csak 1917. december 10-én adták hírül az Izvesztyija kormánylapban megjelent közleményben. A Cseka székhelyét a Gorohovaja utca 2. szám alatt – közvetlenül az Admiralitás mögött, egy kőhajításnyira a Téli Palotától – jelölték ki. A lap arról is tudósít, hogy: „Az irodák naponta 12-től 17 óráig tartanak nyitva.” A külső szemlélő számára ez nem több egy újabb igazgatási szervnél a bürokratikus és teljesen szétdúlt államgépezetben, amelyben a lakosság csak nagy nehezen igazodik el. Az Izvesztyija olvasóit ezen a napon különben is jobban érdekli a „Munkás-paraszt Vörös Hadsereg megszervezésére hivatott összoroszországi bizottság” létrehozásáról szóló beszámoló. Úgy vélték, az ország területének a védelme sokkal fontosabb, mint a bolsevik rendőrségnek a spekulánsokkal meg szabotőrökkel folytatott viszálykodása. Tévedtek.

Jegyzetek

ELŐSZÓ

1 Anton Ciliga, Au pays du grand mensonge, 1938. (Új francia fordítása 1950-ben, majd 1977-ben: Au pays du mensonge déconcertant.)

2 Vö.: 5., 8. és 10. fejezet.

3 Hogy az olvasó dolgát megkönnyítsük, a szövegben szereplő személyek nevéből – az indokolt esetektől eltekintve – az atyai nevet elhagytuk (Mihail Szergejevics Gorbacsov, Vlagyimir Vlagyimirovics Putyin).

4 E munkában gyakran fogjuk használni a „csekista” kifejezést, amely jóval túlélte a Cseka kimúlását. Ugyancsak alkalmazzuk a „kágébés” terminust, a KGB elnevezést pedig alkalmanként a „Lubjanka”, a „szervek”, vagy a „köz pont” kifejezéssel helyettesítjük.

ELSŐ FEJEZET – A cseka születése

1 Oroszországban ekkor még nem a Gergely-naptárt használták, amely a Julianus-naptárnál tizenhárom nappal előbbre jár, ezért az orosz 1917. október 25-e ma november 7-ének felel meg.

2 Vö.: Courtois, Stéphane et al.: A kommunizmus fekete könyve. Bűntény, terror, megtorlás. Budapest, Nagyvilág, 2000., 2. fejezet.

3 Lev Trockij: Életem: önéletrajzi vázlat. Budapest, Kossuth, 1989.

4 Az Alkotmányozó Gyűlés összehívásáról, megválasztásáról és föloszlatásáról lásd többek között: Hélène Carrère d’Encausse, Lénine, Paris, Fayard, 1998; Dimitri Volkogonov, Le Vrai Lénine, Paris, Robert Laffont, 1995; Victor Serge, L’An I de la Révolution russe, Paris, La Découverte, 1997.

5 Antoine Quentin Fouquier-Tinville (1746–1795), francia jogász, a jakobinus rémuralomban játszott fontos szerepet.

6 Idézi: A kommunizmus fekete könyve, i. m.

7 Vö. Maurice Laporte, Histoire de l’Okhrana, Paris, Payot, 1935.

Tartalom

Előszó

Gyakoribb rövidítések, betűszavak

Első fejezet – A Cseka születése

Második fejezet – A kettős ügynökök kora

Harmadik fejezet – Sztálin rémtettei

Negyedik fejezet – A münzenberg-hálózat

Ötödik fejezet – A „cambridge-i ötök”

Hatodik fejezet – A Vörös zenekar

Hetedik fejezet – Berija elvtárs élete és halála

Nyolcadik fejezet – Versenyfutás az atomért

Kilencedik fejezet – Kravcsenko az NKVD ellen

Tizedik fejezet – KGB kontra CIA

Tizenegyedik fejezet – A desztalinizálás

Tizenkettedik fejezet – Andropov és a disszidensek

Tizenharmadik fejezet – A „Farewell”-ügy

Tizennegyedik fejezet – A nép ópiuma

Tizenötödik fejezet – Andropovtól Gorbacsovig

Tizenhatodik fejezet – 1991 nyara: dupla vagy semmi

Utószó – A történet vége

Jegyzetek

Függelék

1. Függelék – A Csekától az FSZB-ig (kronológia)

2. Függelék – A KGB felépítése (az 1980-as évek elején)

3. Függelék – A GRU (katonai hírszerzés)

4. Függelék – A KGB fiókszervezetei a testvérországokban

Névmutató

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Toldi Veronika

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Saira – SIL Open Font License
Stardos Stencil – SIL Open Font License