Borítószöveg

Az év szerzője Franciaországban, 2025

„Azt szerettem volna megmutatni a művek szelekciója által, hogy amikor megismerjük és megértjük, mit történt a reneszánsz idején és a 19. században, sokkal könnyebben érthetővé válnak és befogadhatóak lesznek a modern alkotások. Mire eljutunk a Pompidou Központban látható 20. századi művekhez, már akkora művészettörténeti ismeretet sajátítottunk el, amely ezt segíti. De szeretném aláhúzni, hogy a regényem nem művészettörténeti óra, hanem beavatás az életre a művészeten keresztül. Azt gondolom, hogy a művészet mindig az élet szolgálatában áll.” – hangzott el a szerzőtől a könyv párizsi sajtótájékoztatóján.

Ötvenkét hét. Ennyi ideje van Monának, hogy felfedezze a világ szépségét. Ennyi ideje van rendkívül művelt, különc nagyapjának, hogy szerdánként, tanítás után megismertesse egy-egy műalkotással, mielőtt a kislány talán elveszíti a látását.

Együtt járják be a Louvre-t, az Orsay-t és a Modern Művészet Múzeumát. Botticelli, Vermeer, Goya, Courbet, Claudel, Kahlo vagy Basquiat tekintetén át Mona felismeri a művészet erejét, megtanulja, mit jelent adni, megtanulja a kételkedés, a melankólia, a lázadás értelmét.

A Mona szeme egy kislány és egy nagypapa szeretetteljes kapcsolatának történetén keresztül az élet és a művészet rejtelmeibe avatja be olvasóját.

Thomas Schlesser (1977) művészettörténész, a Hartung-Bergman Alapítvány igazgatója. 2025-ben Franciaországban az Év szerzőjének választották. Regényét közel 40 nyelvre fordították le.

Fordította Lukács Laura

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Thomas Schlesser: Les Yeux de Mona

Éditions Albin Michel, Párizs, 2024

Első kiadás

Fényképek © Photo DR, kivéve 46 és 47: © Photo DR / Fondation Hartung-Bergman; 49: © Photo Maximilian Geuter / The Easton Foundation.

Műalkotások © DR, kivéve 36: © Association Marcel Duchamp / Adagp, Paris 2024; 38: © Georgia O’Keeffe Museum / Adagp, Paris 2024; 39: © Fondation Magritte / Adagp, Paris, 2024; 40: © Succession Brancusi – All rights reserved (Adagp) 2024; 41: © Adagp, Paris, 2024; 42: © 2024 Banco de México Diego Rivera Frida Kahlo Museums Trust, México, D.F. / Adagp, Paris; 43: © Succession Picasso, 2024; 44: © 2024 The Pollock-Krasner Foundation / Artists Rights Society (ARS), New York; 45: © 2024 Niki Charitable Art Foundation / Adagp, Paris; 46: © Hans Hartung / Adagp, Paris, 2024; 47: © Anna-Eva Bergman / Adagp, Paris, 2024; 48: © Estate of Jean-Michel Basquiat, licensed by Artestar, New York; 49: © The Easton Foundation / Licensed by Adagp, Paris, 2024; 50: © Courtesy of the Marina Abramovic Archives / Adagp, Paris, 2024; 51: © Adagp, Paris, 2024; 52: © Adagp, Paris, 2024.

Copyright © Éditions Albin Michel, Párizs, 2024

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Lukács Laura, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Pascal Ito

ISBN 978-963-633-152-8

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

Korrektor Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót és az előzéket a francia és a német
kiadás alapján Féder Márta készítette

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.

Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

A világon minden nagyszülőnek

Előszó
Soha többé nem látni

Elsötétül a világ. Mintha gyász borulna rá. Aztán itt-ott sziporkák jelennek meg, kis fénypöttyök, mint amikor az ember behunyt szemmel – szorosan, ahogy fájdalom vagy erős érzelem hatására ökölbe szorul a kéz – a napba néz.

Ő persze nem így írja le. Az ijedség szárazon, dísztelenül, szóképek nélkül fogalmazódik meg.

– Anya, minden fekete! – Ezek a szavak buknak ki a rémült tízéves kislány szép, üde száján.

Mona fojtott hangon szólalt meg. Panaszosan? Igen, de nem csak. Egy csipetnyi önkéntelen szégyenérzet is vegyült bele, és az anyja – jó füle volt hozzá – ezt mindig komolyan vette. Mert Mona sosem színlelte a szégyenkezést. Ha a szégyen befészkelte magát egy-egy szavába, reakciójába vagy a hanghordozásába, tudni lehetett, hogy kellemetlen igazság bújik meg mögötte.

– Anya, minden fekete!

Mona megvakult.

Az okozatnak nem volt nyilvánvaló oka. Nem történt semmi különös; Mona a matekleckéjét írta, jobb kezében toll, baljával pedig a füzetet tartotta az asztal sarkán, amelynél az anyja éppen fokhagymát tűzdelt egy zsíros, sütni való húsdarabba. Mona szerette volna levenni a nyakláncát, mert a függője minduntalan a feladatlap fölé lógott, amelyet rossz szokása szerint meghajlított, hogy írjon rá. Ám a kényes művelet közben hirtelen sűrű árnyék szállt a szemére – mintha azért büntetnék, mert olyan tiszta tekintetű, nagy és kék szeme van. Az árnyék nem kívülről jött, mint rendesen, például ha beesteledik, vagy a színházban elhalványulnak a fények, hanem belülről, tulajdon teste felől vette birtokba a látását. Áthatolhatatlan függöny ereszkedett közé és a világ közé, elvágva őt a füzete borítóját díszítő sokszögektől, az asztal barna fájától, a kissé arrébb fekvő hústól, fehér kötényes anyjától, a kőlapokkal kirakott konyhától, a szomszéd szobában ülő apjától, az egész montreuil-i lakástól, az utcáktól és a várost megülő szürke, őszi égtől. Mintha rontás fogna rajta, teljes sötétségbe merült.

Az anyja azonnal felhívta a háziorvost. Kapkodva leírta Mona fátyolos tekintetét, és az orvos kérésére kiegészítette azzal, hogy a kislánynak nem esik nehezére a beszéd, és nem látható rajta bénulásra utaló jel.

– Akkor ez inkább TIA lesz – jegyezte meg a doktor, de nem akarta elhamarkodni a diagnózist.

Azonnal nagy dózis aszpirint írt elő, mindenekelőtt pedig azt, hogy sürgősen szállítsák Monát az Hôtel-Dieu kórházba, ő rögtön beszél egy ott dolgozó kollégájával, hogy haladéktalanul vegye gondjaiba. Nem véletlenül gondolt rá: nagyszerű gyermekorvos, emellett kiváló szemész hírében áll, mellesleg tehetséges hipnoterapeuta is. Ez az átmeneti vakság nem tarthat tovább tíz percnél, mondta végül megnyugtatásul, és letette a telefont. Ám ekkor már jó negyed óra telt el Mona első segélykiáltása óta.

A kocsiban a kislány a halántékára szorította a kezét, és sírt. Az anyja vigasztalón átölelte, de a lelke mélyén szerette volna megkocogtatni a kerek, törékeny fejecskét, valahogy úgy, ahogy egy elromlott gépet ütögetünk, ostobán azt remélve, hogy attól újraindul. Az apa – zötyögő, öreg Volkswagenje volánjánál – azt kívánta, bárcsak átvállalhatná a betegséget, amelyben a kislánya szenved. Dühös volt, azt hitte, történt valami a konyhában, amit el akarnak hallgatni előle. Újra meg újra végigvette a lehetséges okokat, a felcsapó gőzgomolytól a szerencsétlen esésig. De nem, Mona százszor is elismételte:

– Magától jött!

Ám az apa nem hitte:

– Az ember nem vakul meg csak úgy, egyik pillanatról a másikra!

És mégis: az ember „csak úgy” is megvakul, íme a bizonyíték. És az ember aznap a tízéves Mona volt, akinek ömlöttek a könnyei – talán a könnyektől remélte, hogy lemossák a kormot, amely ezen az októberi vasárnapon a pupillájára tapadt, miközben leszállt az este. Ám alig érkeztek meg az Île de la Citére és a Notre-Dame közelében álló kórházhoz, Mona hirtelen abbahagyta a sírást, és mozdulatlanná dermedt:

– Anya, apa, kezdek újra látni!

Megállt a hideg, szeles utcán, és előre-hátra ingatta a fejét, mintegy ösztönözve a folyamatot. A látását akadályozó fátyol felhúzott redőnyként emelkedett a semmibe. Először a vonalak tértek vissza, aztán az arcok hajszálvékony ráncai, a közeli tárgyak domborulatai, a falak textúrája, a színek és minden árnyalatuk, az élénkektől a sötétebbekig. A kislány fölismerte anyja vékonyka alakját, hattyúnyakát, gyönge karját és apja erősebb tagjait. Végül észrevett a távolban egy felröppenő szürke galambot – nagyon megörült neki. Lám, a vakság elragadta, majd elengedte. Átment rajta, ahogy a puskagolyó kilyukasztja a bőrt, átszeli a testet, majd távozik a másik oldalon, kárt okozva, igaz, de elsősorban a testre bízva a sebgyógyítás gondját. „Csoda”, gondolta az apa, akinek volt annyi lélekjelenléte, hogy mérje az időt: a roham hatvanhárom percig tartott.

Az Hôtel-Dieu szemészetén föl sem merült, hogy elengedjék Monát – előbb alaposan kivizsgálják, a leletek alapján fölállítják a diagnózist, gyógyszereket írnak föl. Az aggodalmat egyelőre elnapolták, de teljesen nem oszlatták el. Egy ápoló az épület első emeletére kalauzolta őket. Itt volt annak a gyermekorvosnak a rendelője, akit a háziorvos értesített. Van Orst doktor félvér volt, és korán kopaszodott. Ragyogó fehér köpenye elütött a falak beteges zöldjétől. Hatalmas mosolya joviális ráncocskákba tördelte és rokonszenvessé tette az arcát; ettől persze még számos tragédiát látott.

– Hány éves vagy? – kérdezte dohányoshoz illő rekedtes hangon.

*

Mona tízéves volt. Egymást szerető szülők egyetlen gyermeke. Camille, az anyja már negyven felé járt. Törékeny alkatú nő volt, a haját rövidre vágva, borzasan hordta, hangjában árnyalatnyi külvárosi pimaszság bujkált. Volt benne valami „enyhén zizi” varázs – így fogalmazott a férje –, amely azonban félelmetes eltökéltséggel egészült ki: az anarchia nála mindig tiszteletet parancsoló határozottsággal párosult. Egy munkaközvetítő irodában dolgozott, megbecsült, szorgalmas, odaadó alkalmazott volt. Legalábbis délelőtt. Délután átalakult. Megállás nélkül jótékonykodott. Minden ügy megfelelt neki, magukra hagyott öregektől megvert állatokig. Ami Pault illeti, ő elmúlt ötvenhét. Camille a második felesége volt. Az első lelépett a legjobb barátjával. Régiségkereskedőként kereste a kenyerét; főleg az 1950-es évek amerikai kultúrájának tárgyaiért – wurlitzerekért, flipperekért, plakátokért – lelkesedett, és nyakkendőt hordott, hogy kopott inggallérja kevésbé legyen feltűnő. És mert mindezt kamaszkorában alapozta meg azzal, hogy szív alakú kulcstartókat gyűjtött, ezekből tekintélyes gyűjteményre tett szert, amelyet nem kívánt értékesíteni, de amúgy sem lett volna, aki megvegye. Az internet előretörésével nem sok hiányzott ahhoz, hogy kénytelen legyen bezárni a montreuil-i kis üzletet. De összeszedte magát: szaktudása bevetésével csinált egy weboldalt, amelyet folyamatosan frissített, és lefordított angolra. Jóllehet üzleti érzéke a nullához közelített, számíthatott az így szerzett vevőkörére; a gyűjtők figyelemmel kísérték ténykedését, és rendszeresen megmentették attól, hogy csődbe menjen. Az előző nyáron megjavított egy Wishing Well márkájú, 1955-ös Gottlieb-féle flippert, ami csinos összeget, tízezer eurót hozott neki a konyhára. Üdvös keresmény tíz hónapnyi pénzszűke után. Aztán újra semmi. Válság van, magyarázták. Paul mindennap legurított a boltban egy üveg vörösbort, aztán feltűzte a palackot – mint valami trófeát – az egyik sündisznóforma palackfogasára, mellyel az utókor Marcel Duchamp előtt tisztelgett. Egyedül emelte poharát, de ezért nem neheztelt senkire. Gondolatban többnyire Monára koccintott. Az egészségére.

*

Miközben az ápoló különféle vizsgálatokra kísérte a kislányt a kórházi labirintusban, Van Orst doktor egy hatalmas fotelba merülve elmondta Paulnak és Camille-nak, mire gondol a meglévő ismeretek alapján:

– TIA, vagyis átmeneti ischaemiás roham.

Ez azt jelenti, hogy az agy elégtelen vérellátása miatt átmenetileg megszűnik az érintett szervek vérkeringése, mely működési zavar okát mihamarabb ki kell deríteni. Csakhogy Mona esete, folytatta, zavarba ejtő: egyfelől az ő korában rendkívül ritka roham súlyosnak tekinthető, mert mindkét szemet érintette, és több mint egy órán át tartott, másfelől megkímélte a kislány mozgás- és beszédkészségét. Az MRI bizonyára többet mond majd. Föl kell készülni a legrosszabbra, tette hozzá szemlátomást kínban.

Monának engedelmesen el kellett nyúlnia egy szörnyű gép belsejében, mozdulatlanul tűrve a továbbiakat. Arra kérték, vegye le a függőjét. Nem volt hajlandó. Lánc helyett vékony horgászzsinóron lógott a pici csiga, amely régen a nagymamájáé volt, és szerencsét hozott. Amióta az eszét tudta, megvolt neki, és imádott nagyapja – „Papusz” – ugyanilyet viselt. A két függő összekapcsolta őket, és Mona semmi szín alatt nem egyezett volna bele, hogy elszakítsák a nagyapjától. Ráhagyták – a függő nem tartalmazott fémet. Aztán a fejét, rőtes csillogású, félhosszú, barna hajjal keretezett fejecskéjét, szép formájú, kerek kis szájával együtt betolták egy ijesztő csőszerűségbe, amelyből dühödt gyári zakatolás hallatszott. A tortúra tizenöt perce alatt Mona szakadatlanul énekelt magában, hogy némi vidámságot és életet lopjon a koporsószerű térbe. Elénekelt egy kissé érzelgős altatót, a minap dúdolta neki az anyja, mialatt betakargatta; aztán egy szupermarketekben végtelenítve játszott popszámot énekelt, amelynek videóklipjét és a benne szereplő zselézett hajú fiúkat menőnek tartotta; csilingelve rímelő reklámdalocskák következtek; elénekelte az „Egy zöld egér” című gyermekdalocskát, emlékezve arra a napra, amikor bosszantás céljából (de a célt el nem érve) teli torokból ordította apja fülébe a bárgyú kis nótát.

Meglett az MRI eredménye. Dr. Van Orst behívta irodájába Camille-t meg Pault, és sietett megnyugtatni őket. Nem találtak semmit. A világon semmit. A metszeteken mindenhol homogénnek látszik az agy. Agydaganat lehetősége kizárva. További vizsgálatok következtek vég nélkül. Egész éjszaka: a szemfenéktől a belső fülig, a véren, a csontokon, az izmokon, a verőereken át. Sehol semmi. Vihar utáni csönd. Hát meg sem történt volna?

A kórház egyik folyosóján egy óra hajnali ötöt mutatott. Camille-nak egy kiszámoló versike jutott eszébe: azt hinné az ember, súgta oda a férjének kimerülten, hogy egy rontó szellem elrabolta Mona szemét, majd visszaadta. Mintha eltévesztette volna az áldozatot, tette hozzá Paul. Vagy mintha jelnek, figyelmeztetésnek szánta volna, miközben arra készül, hogy megismételje a gaztettet, gondolták kimondatlanul mindketten.

*

Az udvarban megszólalt a csengő. A gyermekfolyam madame Hadji irányításával felkúszott a második emeletre. A tanárnő már közölte ötödikes tanulóival, hogy majd csak az őszi szünet után látják viszont osztálytársukat, Monát. Ő maga Camille-tól tudta meg, aki telefonon mindenről vagy szinte mindenről, így a pokoli éjszakáról is beszámolt neki, nem titkolva a történtek súlyosságát. A gyerekek persze kérdéseket tettek föl. Monának talán joga van ahhoz, hogy mindenki másnál egy héttel korábban megkezdje az őszi szünetet?

– Mona megbetegedett – mondta a tanítónő szűkszavúan, de maga sem volt túlzottan megelégedve ezzel a válasszal.

– Megbetegedett… mázlista! – kiáltotta Diego az első padsorból, és metsző hangját az egész osztály helyeslő mormogással nyugtázta. Mert a legtöbb gyerek varázsigének tekintette a betegséget, amely a szabadság kapuját nyitja…

Az osztályterem végében, a krétaporos függönyök mellett ült Lili és Jade, Mona két legjobb barátnője – ők Mona szobájának minden zugát ismerték, és most még sóvárabban álmodoztak. Ó, de jó is lenne Monával lenni! „Megbetegedett?” Na persze, gondolta Lili, biztos az apja régiségboltjában lesz majd napestig. És Jade, miközben Mona üresen maradt helyét nézte, élvezettel képzelte oda magát a boltba, az amerikai hangulatú tárgyak közé, ahol százféle játékot lehetett játszani, és a csillogó, mulattató vagy titokzatos limlom különösen megmozgatta a gyermeki fantáziát. De Lili tiltakozott:

– Nem, nem, amikor Mona beteg, Papusz, a nagypapája vigyáz rá, őtőle pedig félek.

Jade csúfondárosan elnevette magát, mintegy kérkedve, hogy ő aztán semmitől sem fél, legkevésbé Mona nagyapjától. Ám a lelke mélyén bevallotta: a magas, sovány, barázdált arcú, mély hangú – mintegy tárnából beszélő – öregember láttán neki is inába száll a bátorsága…

*

– Halló, papa, én vagyok az.

Camille dél körül szánta rá magát, hogy zsibbadtságát leküzdve felhívja az apját. Henry Vuillemin elvből nem használt mobiltelefont, csak vezetékest, amelybe mindig ugyanazzal a száraz, kellemetlen kis „igen”-nel szólt bele, eleve lehűtve a hívó potenciális lelkesedését. Camille utálta ezt, és nosztalgiával gondolt arra az időre, amikor az anyja még élt, és ő vette föl a kagylót. Monoton hangsúllyal pergette ki magából a szótagokat.

– Papa, azért hívlak, mert tegnap este szörnyű dolog történt.

És elmondta sorban, úgy, ahogy esett, érzelemmentesre fegyelmezve a hangját.

– És most? – kérdezte Henry leheletnyi türelmetlenséggel.

De Camille olyan erőfeszítéssel tartotta vissza a könnyeit, hogy a feltörő zokogás most szinte szétfeszítette: nem volt képes válaszolni.

– Drágám, és most? – unszolta az apja.

Ez a váratlan „drágám” lélegzetvételnyi megkönnyebbülést hozott Camille-nak; nagy levegőt vett, és belesúgta a telefonba:

– Semmi! Egyelőre minden rendben, azt hiszem.

Henry hosszú, megkönnyebbült sóhajt hallatott, aztán fejét hátrabillentve fölfelé fordította a tekintetét, hogy a vidám, húsos gyümölcsöket, indadíszeket és tavaszi virágokat felsorakoztató stukkópárkányt tanulmányozza a mennyezeten.

– Hadd beszéljek vele.

De Mona egy fotelban összegömbölyödve, rozsdavörös pléddel betakarva aludt a nappaliban.

Ovidius a tudat álomba merülésének fázisát úgy írja le, mint egy mély öblű, védelmező üreget, ahová bágyadtan és lomhán belép Álom isten. Úgy képzeli, e roppant barlang falai közé soha nem süt be a Nap, amelynek viszont Phoebus parancsol. Mona megtanulta a nagyapjától, hogy az ember számára nincs megbízhatóbb utazás, mint az, amely mindennap bekövetkezik, és titokzatos, folyton változó tájakra visz… Nem volt tehát tanácsos figyelmen kívül hagyni, hol jár most Mona – ott, ahol mindannyian rendszeresen megfordulunk egész életünkön át.

*

A következő napokban Van Orst doktor új vizsgálatokat írt elő az Hôtel-Dieu kórházban. De ezek továbbra sem mutattak ki rendellenességet. A hatvanhárom perces vakság magyarázata megátalkodottan váratott magára, olyannyira, hogy az orvos immár vonakodott „átmeneti ischaemiás roham”-nak nevezni, ez ugyanis olyan érrendszeri fogyatékosságot tételezett volna fel, amelyet a világon semmi sem igazolt. Egyértelmű diagnózis hiányában azt javasolta Monának – és szüleinek –, hogy próbálkozzanak hipnózissal. Ez az ötlet csöndes megütközést váltott ki Paulból. A kislány pedig nem volt benne biztos, hogy tudja, mi az. Valamiért a számára félelmetes „fojtogatós játék”-hoz társította, amelyről már hallott rebesgetni az iskolában. Hogy eloszlassa ezt a tévképzetet, Van Orst elmagyarázta: a hipnotikus állapot azt jelenti, hogy Mona átmenetileg az ő hatása alá kerülne. Ez pedig lehetővé tenné, hogy visszavigye a kislányt az időben addig a pillanatig, amikor kialudt a szeme világa; Mona újraélné a pillanatot, és talán a jelenség okát is azonosítani tudná. Paul fellázadt. Nem kérdés, hogy ez veszélyes. Van Orst nem erősködött – ahhoz, hogy egy gyerek hatékonyan hipnotizálható legyen, teljes mértékben bíznia kell a hipnotizőrben. Márpedig ez aláaknázta a terepet Mona előítélete és az apja túlméretezett reakciója között. Ami Camille-t illeti, ő nem mondott véleményt.

Van Orst klasszikus terápiát írt elő az ifjú páciensnek: kéthetente vérvétel és érvizsgálat, rendszeres szemészeti kontroll, tíz nap lábadozás. Felszólította Pault és Camille-t, hogy figyeljenek „a betegség tüneteként értelmezhető szubjektív jelekre”, ami azt jelentette, hogy a szülők vegyék észre a kislány legkisebb hangulati ingadozásait is. Ebből kiindulva javasolta, hogy keressenek gyermekpszichiátert.

– Inkább folyamatos megelőzésről, mint szoros értelemben vett gyógykezelésről van szó.

Paul és Camille homályosan felfogta ezeket az ajánlásokat, de volt egy kérdés, egyetlenegy, amely továbbra is emésztette őket: „Fennáll-e annak veszélye, hogy Mona végül elveszíti a látását?” Furcsamód Van Orst doktor egyszer sem hozakodott elő azzal, hogy egy esetleges visszaesés végleges lehet, a szülők pedig, noha rettegtek a nyomasztó eshetőségtől, inkább kerülték, és nem kérdeztek rá. Azzal nyugtatták magukat, hogy ha az orvos nem tartotta fontosnak megvizsgálni ezt a kimenetelt, az azért van, mert a puszta felvetés is képtelenség.

Henry Vuillemin azonban kerek perec föltette a kérdést a lányának. Ő aztán nem az a fajta, aki megfutamodik egy mégoly súlyos kérdés elől is. Noha egyébként ritkán telefonált, hacsaknem azért, hogy Mona hangját hallja, azon a héten többször is hívta őket. Barátságosan, de kitartóan gyötörte Camille-t: igen vagy nem, meg fog-e vakulni drága kisunokája, életének értelme? Henry egyébként azt is követelte minden alkalommal, hogy láthassa Monát, és Camille nem tudta az illendőség határain belül visszautasítani. Végül azt javasolta az apjának, hogy jöjjön mindenszentek vasárnapján, pontosan egy héttel Mona rohama után. Paul kitalálta a beszélgetés végeredményét, titkon megadta magát a sorsnak, és szinte egy hajtásra legurított egy pohár karcos burgundit. Apósa jelenlétében reménytelenül butának érezte magát. Mona viszont ahogy értesült róla, türelmetlenül várta a látogatást.

Szerette a nagyapját, aki évei száma ellenére még mindig erős – és elbűvölő ember volt. Rendkívüli magasságával és súlyos szemüvegével, amelyhez vastag, csaknem négyszögletes keret tartozott, valahogy mindenkit levett a lábáról. Nagyapja társaságában Mona úgy érezte, teljes védelmet élvez. Ráadásul Henry elragadó társaság volt. Törekedett rá, hogy mindig úgy beszéljen Monával, mint egy felnőttel. Mona igényelte ezt, ízlelgette, élvezte az egyenrangúságot. Nem bánta egy percig sem, ha valamit nem értett, sőt nevetett, ha kiderült, hogy félreértett valamit. Cserébe ő is megválogatta a szavait – nyilvánvaló volt, hogy ami köztük van, az játék, nem pedig mérkőzés.

Henry sosem biztatta Monát a felnőttek gondolattalan majmolására. És ő maga sem kívánt a nagyapaság paródiája lenni, vagyis nem vadászta az ifjúság tipikus hibáit, hogy aztán annál hatásosabban és tudálékosabban tegye helyre őket. Ez nagyon távol állt tőle. Soha nem íratta meg Monával a leckéjét, nem tett megjegyzést a bizonyítványára. Emellett pedig imádta, ahogy Mona kifejezi magát. A kislány stílusa, fordulatai elbűvölték. Hogy miért? Hát azt maga sem értette. Még nem sikerült rájönnie. Mona gyermeki nyelvezetében mindig is volt valami megfejthetetlenül, homályosan vonzó. Többlet vagy hiány? Erény vagy fogyatékosság? Ezt a megfoghatatlan minőséget csak zavaróbbá tette, hogy nem volt új: Mona „beszédzenéje” mindig is foglalkoztatta Henryt; el volt szánva rá, hogy egy nap – minél többet hallgatja, annál inkább – megfejti a titkát.

Camille olykor hangot adott csodálkozásának – „túl szép, hogy igaz legyen”, vélte –, olyan eszményi kapcsolat alakult ki az apja meg a lánya között, ugyanakkor el kellett ismernie, hogy a kapcsolat nagyszerűen működik, és boldoggá teszi Monát. Ami Henryt illeti, ő szívesen idézett Victor Hugótól – A nagyapaság művészetéből –, így gyakran emlegette az ismeretátadás egyik alapelvét, mely szerint nem fontos, hogy a befogadó azonnal megértsen mindent, amit hall, nem kell minden új szónak lombos fának lennie az agy óriási gyümölcsöskertjében. Ha felhasították a barázdát, és elvetették a magot, a kikelet egész biztosan nem marad el.

A barázda és a mag metaforája különösen hatásos elem volt Henry Vuillemin előadásában: kimondása pillanatában megragadta a hallgatóságot, és többé el sem engedte. Henry egyszerű szóképei lendületessé, szárnyalóvá tették stílusát – mint mikor a mesélő csak azért gyorsít, hogy aztán lassítson, és szelíd érzelemmel színezze az elbeszélést. Vagy mint egy békés úthenger, melyet élettapasztalat és műveltség hajt.

„Papusz” és unokája tehát sajátosan viszonyult egymáshoz. Nagyszülők és unokák, unokák és nagyszülők között néha valóban csodálatos kapocs alakul ki, köszönhetően annak, hogy az idősek – életgörbéjük alakulása miatt – képesek megélt koruk magasából visszakanyarodni kora ifjúságuk érzéseihez, és így bárki másnál jobban értik az élet tavaszát.

Henry Vuillemin a Ledru-Rollin sugárúton lakott egy szép lakásban, éppen „A festő bisztrójának” nevezett keskeny, faburkolatos, szecessziós kialakítású létesítmény fölött. Oda ment le minden reggel, hogy elfogyassza a kávéját és a croissant-ját, belenézzen a lapokba, váltson néhány szót az ugyanakkor betérő törzsvendégekkel és az épp szabad pincérekkel. Ezután nagyon lassan és szertartásosan elsétált a Bastille térig – amint ez egy régivágású öregúrtól elvárható –, szemügyre vette a Faubourg-Saint-Antoine út bútorboltjainak kirakatát, majd felsétált a République tér felé a széles, közepén többnyire parkosított Richard-Lenoir sétányon, végül a Voltaire útra térve kanyarodott haza. Késő délután a plafonig tornyosuló művészeti könyveiben lapozgatott. Henry egy centiméterrel magasabb volt De Gaulle tábornoknál, így létra vagy lépcső nélkül is elérte a legfelső polc legelérhetetlenebb könyveit, és valami különös véletlen folytán rendszerint éppen ezek érdekelték a legjobban. Mesésen jó volt a memóriája, noha választania kellett, hogy arról beszéljen-e, amit tud – erre határozott hajlama mutatkozott –, vagy elmerüljön a szemérem rétegei alatt őrzött személyes emlékeiben. Mona ismerte a szabályt. Nagyapjával beszélgetve egyedül Colette Vuillemin megidézése volt tilos, aki hét évvel korábban hagyta magára. Apja igényét tiszteletben tartva Camille sem beszélt soha az anyjáról. A kislány hiába próbálta megbontani ezt a hallgatást, újra meg újra süket csöndbe ütközött. Colette-ről nem beszéltek. Soha. Egyedüli kivételként a nagyapa nyakában lógó függő emlékeztetett az eltávozott házastársra. Horgászzsinórra fűzött szép kis dárdacsigaház, együtt szedték a Côte d’Azurön 1963 nyarán – Henry nem emlékezett pontosan a napra, de arra igen, hogy kánikula volt, és hogy sok mindenre megesküdött Colette-nek. Mona pedig úgy tudta, ő ennek a függőnek a nagymamájától örökölt párját hordja.

Mindenkinek megvan a maga formulája, amire esküszik. Henry Vuillemin „mindenre” esküdött, „ami csak szép ezen a földön”. Mona mindig meglepődött, amikor ezt hallotta, és zavartan nevetgélve vonogatta a vállát: ami csak szép van a földön, az egyszerre kicsit minden és kicsit semmi. Meg aztán vajon ő, imádott nagyapja is része-e ennek a szépségnek? Henry minden bizonnyal vonzó férfi volt, és öregkorára is tiszteletet parancsoló és elbűvölő jelenség maradt. Nyolcvanas éveit taposta, sovány volt, és szögletes, de életereje és döbbenetes intellektusa elragadóvá tette. Ám az arca össze volt kaszabolva. A sebhely a jobb oldalát csúfította el; a pofacsont alatt kezdődött, és a szemöldökig ívelt föl. A sérülés nagyon fájdalmas lehetett. Nemcsak a bőrből hasított ki egy barázdát, hanem egy darabka szaruhártya is áldozatul esett neki. Háborús emlék. Szörnyű emlék: 1982. szeptember 17-én, amikor a France-Presse hírügynökség megbízásából fotóriportot készített Libanonban, egy falangista kést rántott rá, és megsebesítette, hogy útját állja. Ő éppen a satilai tábor felé tartott. Az a hír járta, hogy a táborban tömeggyilkosságokat követnek el, palesztin menekülteket végeznek ki önkényesen, mindenféle eljárás nélkül, megtorlásul Basír Dzsemajel elnök meggyilkolásáért. Meg akart győződni róla, tudni akarta az igazságot. Embertelen módon gátolták meg benne. Sok vért vesztett, és fél szeme használhatatlanná vált. Ez a szerzett fogyatékossága, magas termete és az évek múlásával egyre feltűnőbb soványsága szinte nem e világi lénynek láttatta Henryt. A jóképű riporter, aki Eddie Constantine-ra hasonlított, még életében legenda lett.

*

Mindenszentek napján Mona jó formában volt. A szülei azon fáradoztak, hogy a novemberi ólmos szürkeséget vidámsággá varázsolják. Eljött Mona két barátnője, Jade és Lili, hogy együtt megnézzenek egy részt a Toy Story című animációs filmből, amelyben életre kelnek a játékok. Mérsékelten viháncoltak. Főleg Jade csinálta a műsort. Csinos, huncut kislány, európai és ázsiai szülők kreol bőrű gyermeke, tökéletesre fésült frizurával. Meglepő szenvedélye volt: megállás nélkül grimaszolt. Szabályos vonásait képes volt egy pillanat alatt mozgékony, hóbortos maszkká gyúrni, és ebben a szokatlan bohózatban olyan arckifejezéseket vonultatott föl, amelyek egy őrjöngő humoristának is becsületére váltak volna. Mona el volt ragadtatva, mindig többet akart.

Tizenkilenc órakor megszólalt a kaputelefon. Paul csücsörített, fölhúzta a szemöldökét. Camille lenyomta a gombot:

– Papa?

Ő volt, percre pontosan érkezett. Paul, miután üdvözölte az apósát, elindult, hogy hazakísérje Jade-ot és Lilit, így amíg vissza nem ért, Mona, az anyja és a nagyapja hármasban maradtak a lakásban. A kislány szerfelett örült a nagyapjának, és bár korábban óvakodott attól, hogy elmesélje két barátnőjének, mi mindenen ment át, most azonnal nekifogott hatvanhárom perces kálváriája és a kórházi viszontagságok részletes elbeszélésének. Camille nem szakította félbe.

Míg Monából dőlt a szó, Henry – noha odafigyelt – klinikai alapossággal fölmérte a gyerek lakókörnyezetét. A megejtően jó szándékú dekoráció ellenére még a gyerekszobát is szomorúnak találta. Virág- és füzérmintás papír, flitterrel borított szívek és állat formájú mütyürök, rózsaszín vagy barna plüssfigurák, groteszk plakátok a kamaszkorból alig kinőtt sztárokkal, műanyag csecsebecsék, rajzfilmkirálylányok berendezési tárgyaira hajazó bútorok… Vásári tarkaság, bántón rikító színek – összeszorult a torka. A rossz ízléssel átitatott összképben mindössze két szép tárgy körül alakult ki tisztás. Az egyik egy csuklós karú, vaskos ipari lámpa volt – amerikai, 1950-es évek –, amelyet Paul talált valamelyik ószereskörútján, úgy gondolta, jó lesz Mona íróasztalára, ahol mindjárt rögzítette is. A másik – egy kiállítás plakátja – a kislány ágya fölött lógott keretben, egy festmény reprodukciójával. A kép rendkívül finom, hideg tónusú színeket használt. Meztelen nőt ábrázolt profilból; a fehér kelmével letakart támlátlan széken ülő alak kissé előredől, bal bokáját jobb térdén nyugtatva. Oldalról rá lehetett látni a képaláírásra: „Musée d’Orsay, Paris – Georges Seurat (1859–1891)”

A két kivétel ellenére Henry arra az elszomorító megállapításra jutott, hogy a legtöbb gyerek haszontalan és csúnya tárgyak között tölti a gyerekkorát, merő kényelmességből. És Mona sem kivétel. A szépség, az igazi művészi szépség legfeljebb lopva szüremkedhet be a mindennapjaiba. És ez teljesen természetes, gondolta Henry; az ízlés finomhangolása, az érzékenység megszerzése később esedékes. Attól eltekintve – gyötrelmes, szorongató elgondolni is –, hogy Mona kis híján elveszítette a látását, és ha idővel, napok, hetek vagy hónapok múlva végleg oda a szeme világa, akkor nem visz magával mást, csak ezt a hamis, talmi csillogást. Egy egész életet leélni a sötétben úgy, hogy a képzelet csak a világ legsilányabb terméséből építkezhet, és nem kínál számára menekülőutat az emlékezet? Képtelenség. Rémületes.

Lánya nagy bosszúságára Henry hallgatag tartózkodással ülte végig a vacsorát. Amikor Mona elment lefeküdni, Camille eltökélten odalépett a krómozott, öreg zenegéphez, és fölhangosította Coltrane szaxofonját, hogy elfedje saját szavait, és biztosra vehesse, a kislány nem hall semmit.

– Papa. Egyelőre úgy néz ki, Monának sikerül földolgoznia… – habozott, hogyan fogalmazzon – …a történteket. De az orvos azt javasolja, keressünk gyermekpszichiátert. Furcsa lesz… arra gondoltam, jó lenne, ha elkísérnéd, a társaságoddal megnyugtatnád…

– Pszichiáterhez? Mit tehet egy pszichiáter, hogy útját állja a vakságnak?

– Erről nincs szó, papa!

– Szerintem meg van, sőt annyira ez a döntő kérdés, hogy föl se meritek tenni az orvosnak! Aki ki is?

– Van Orstnak hívják, nagyon jó orvos – válaszolt ügyetlenül Paul, hogy ő se maradjon ki a beszélgetésből.

– Papa, várj – vette át a szót Camille. – Hallgass meg. Paul meg én mindent elkövetünk, hogy semmi rossz ne érje Monát, érted? De tízéves, nem tehetünk úgy, mintha nem élt volna át semmit. Az orvos szerint elsőrendűen fontos a lelki egyensúlya. Tudom, hogy Mona megnyílik majd neked, azt kérdezem tehát, vállalod-e, hogy foglalkozol vele. Hallod, papa?

Henry tökéletesen hallotta. De pontosan ugyanebben a pillanatban, egyetlen törtmásodpercre kigyúlt a fejében egy apollóni ötlet, amelyet irigyen magtartott magának. Dehogy viszi gyermekpszichiáterhez az unokáját!… Helyette egészen másfajta kezelésben fogja részesíteni, olyanban, amely képes jóvátenni a gyerekkorát elárasztó csúnyaságot.

Az kell hozzá, hogy Mona, aki teljesen megbízik benne, és akinél többet ér a szava, mint bárki más felnőtté, vele tartson a világ legszebb és legemberibb alkotásait őrző helyekre – az kell, hogy vele tartson a múzeumokba. Ha Monát az a csapás éri, hogy egy életre megvakul, legalább lesz mentális tartaléka – agya valamelyik zugában –, ahonnan vizuális nagyszerűséget meríthet. A nagyapa terve máris készen állt… Hetente egyszer, és ez legyen kőbe vésve, kézen fogja Monát, és megmutat neki egy művet – egyetlenegyet –, először csöndben és hosszan, hogy a kislány alaposan megnézze, töltekezve a színek és vonalak gyönyörűségével, aztán szavakkal, hogy a vizuális elragadtatás állapotából kilépve megértse, miként beszélnek nekünk a művészek az életről, és mi mindent világítanak meg.

Jobbat talált hát ki a kis Monának, mint az orvostudomány. Először a Louvre-ba mennek el, aztán az Orsay múzeumba, végül a Beaubourg-ba. Igen, ezekben – az emberiség legmerészebb és legszebb alkotásainak fenntartott – intézményekben talál majd rá az unokájának legmegfelelőbb erősítőszerre. Henry nem volt amatőr, nem érte be azzal, hogy Raffaello milyen tökéletesen ábrázolja az emberi testet, vagy Degas kezében milyen ritmusú vonalat húz a rajzszén. Ő a művek szinte lázító vonatkozásaiban is tudott gyönyörködni. „A művészet pirotechnika vagy szél”, mondogatta. És szerette, ha egy festmény, egy szobor, egy fénykép része vagy egésze képes felszítani a szemlélőben az élet értelmét.

Camille kérdésének pillanatában tehát több száz kép rohanta meg Henryt: a Mona Lisa háta mögötti sziklás alakzatok, a Michelangelo Haldokló rabszolgájának jobb lábánál vázlatosan megfaragott majom, a szőke fürtös gyermek riadt tekintete A Horatiusok esküje fő alakjaitól jobbra; Goya bárányának furán kocsonyás veséi; Rosa Bonheur Őszi szántásán a göröngyök; Whistler pillangóforma kézjegye az anyját ábrázoló portrén; Van Gogh templomának ingatag apszisa… Vagy Kandinszkij színei, Picasso törött csontjai vagy Soulages feketén túli feketéi. Mindez úgy tört elő, mint megannyi hívó jel – nézz meg, hallj meg, érts meg, szeress. Mint egy ellentűz szemben a Mona szemét fenyegető fénytelen hamuval.

Ekkor széles mosoly ült ki Henry arcára:

– Rendben, minden szerda délután magammal viszem Monát. Mostantól én, egyedül én veszem kézbe a lélektani kezelését. Ez a mi kettőnk dolga lesz. Egyetértetek?

– Keresel valakit, aki segíthet, papa? Megkérdezed a régi barátaidat?

– Egyetértetek az elvvel? Én foglalkozom vele, senki nem kérdezhet, bele nem szólhat.

– De nem viszed akármilyen gyermekpszichiáterhez, ugye? Jól megnézed, kihez fordulsz.

– Bízol bennem, drágám?

– Igen – válaszolta Paul határozottan, Camille habozását ellensúlyozandó. – Mona csodálja és tiszteli magát, és úgy szereti, mint senki mást, vagyis igen, bízunk magában.

Férje határozott szavai után Camille készségesen beadta a derekát, és nem volt hozzáfűznivalója. Henry kissé nedvesnek érezte az ép szemén áthatoló csillogást. Coltrane szaxofonjától hullámzottak a falak. Mona aludt a szobájában, és Georges Seurat vigyázott rá.

I. rész
LOUVRE

1
Sandro Botticelli
Tanulj meg kapni

Monának tetszett a nagy üvegpiramis. Elbűvölve szemlélte, ahogy a Louvre-palota kőépületei közé szemtelenül betolakodó, átlátszó éteri forma befogja a hideg novemberi napfényt. Nagyapja nem beszélt sokat. De Mona látta rajta, hogy kiváló hangulatban van, mert olyan gyöngéden, mégis határozottan szorította kezébe az ő sokkal kisebb kezét, ahogy csak boldog emberek tudják, és finoman lengette hozzá a karját. Viselkedése szavak nélkül is gyermeki derűt sugárzott.

– De szép ez a piramis, Papusz! Olyan, mint egy nagy kínai kalap – vélekedett Mona, miközben átvágtak az udvarban csoportokba gyűlő turisták között.

Henry mosolyogva, de némileg kétkedő biggyesztéssel nézett rá. Ez olyan mulatságos arckifejezést kölcsönzött neki, hogy a kislány felkacagott. Bementek az üvegépítménybe, átestek a biztonsági ellenőrzésen, lesiklottak egy mozgólépcsőn, és máris a hatalmas előcsarnokban találták magukat – nem sokban különbözött a pályaudvarok és repülőterek előcsarnokaitól –, majd elindultak a Denon-szárny felé. Fullasztó volt körülöttük a hömpölygés. Igen, fullasztó, mert a nagy múzeumokba ellátogató tömegek jelentős részének semmiféle elképzelése nincs arról, hogy mit fog csinálni; ettől keletkezik az a lebegő, tétova érzés, az az általános bizonytalankodás és némileg zűrzavaros állapot, amely ezeket az – önmaguk sikerének áldozatául eső – intézményeket jellemzik.

Henry megrogyasztotta hosszú, sovány lábát, hogy a morajlásban unokája szemébe nézve beszélhessen. Mindig így tett, ha valami igazán fontosat akart mondani neki. Érces, tiszta, komoly hangja felülemelkedett a környező zsivajon. Úgy tetszett, mintha csöndre intené az egész világegyetemet – legalábbis ami a hasztalan fecsegést meg a fárasztó, éles zajokat illeti.

– Mona, minden héten elmegyünk egy múzeumba, csak mi ketten, és megnézünk egy műalkotást; egyet, nem többet. Ezek az emberek itt körülöttünk szeretnék az egészet egyszerre lenyelni, és teljesen el vannak veszve, nem tudják, hol kezdjék. Mi sokkal bölcsebbek, értelmesebbek leszünk. Mi csak egy műalkotást nézünk meg; először szavak nélkül, hosszan nézzük, aztán beszélünk róla.

– Tényleg? Azt hittem, orvoshoz megyünk. – Mona „gyermekpszichiáter”-t akart mondani, de visszariadt a nehéz szótól.

– És mi lenne, ha utána mennénk a pszichiáterhez? Van hozzá kedved? Fontosnak érzed?

– Hogy van-e kedvem?!? Mindent inkább!

– Akkor hallgass ide, kicsim. Nem lesz rá szükség, ha most nagyon figyelsz.

– De igazán? Kihagyhatjuk a… – itt újra megbotlott a pszichiáter szóban, és az egyszerűbb megoldást választotta – …a doktort?

– Kihagyhatjuk. Esküszöm mindarra, ami csak szép a földön.

*

Útvesztőszerű lépcsők megmászása után Henry és Mona egy kisebb teremben találta magát. Sokan csak átmentek rajta, szinte senki sem időzött el a pillantásával az ott fő helyen kiállított képnél. Henry elengedte unokája kezét.

– Egyelőre csak nézd, Mona – javasolta kedvesen. – Nézd, ameddig csak kell, hogy valóban lásd.

Mona kissé megszeppenve állt meg az erősen megrongálódott, repedezett falfestmény előtt, melynek töredékes volta (darabok hiányoztak belőle) nem hagyott kétséget a kora felől: valamikor a távoli múltban festették. Henry a képet is nézte, de fél szemmel inkább tétova, tanácstalan unokáját. Mona összevonta a szemöldökét, aztán megeresztett egy zavart kis kuncogást. Henry tudta, hogy egy tízéves kislány, akármilyen életvidám, kíváncsi, érzékeny és eszes, nem eshet azonnal eksztázisba egy reneszánsz remekmű láttán. Ha azt szeretné, hogy Mona felszínes benyomásnál többet kapjon, időt kell adnia neki: a műalkotás mélyreható megismerése lassú aprómunka, nem pedig könnyű elragadtatás. Azt is tudta, hogy Mona az ő kedvéért benne lesz a játékban, és elfogódottsága ellenére figyelmesen tanulmányozza majd a formákat, a színeket, az anyagot – ahogy megígérte.

Egyszerű kompozíció: a bal szélen fölsejlik egy kút, előtte pedig, mintegy frízszerűen, négy álló nőalak látható, négy hosszú hullámos hajú, egymásra feltűnően hasonlító fiatal nő. Egymásba karolnak, összefonódnak, mintha emberi virágfüzért alkotnának, amit ruhájuk eltérő színe is hangsúlyoz: az elsőé zöld és mályvaszínű, a másodiké fehér, a harmadiké rózsaszín, a negyediké narancssárga. A színes menet olyan benyomást kelt, mintha előrefelé mozogna, és vele szemben, a kép jobb szélén, semleges háttér előtt egyedül áll az ötödik nőalak, aki fiatal, rendkívül szép, pompás nyakláncot és bíborszín ruhát visel. Mintha ő is előrefelé mozdulna, mintha elébe menne az érkezőknek. Kendőt vagy valamiféle kelmét tart maga elé, amelynek közepébe az egyik érkező – a rózsaszín ruhás nőalak – finoman belehelyez valamit. De mit? Képtelenség megmondani. A tárgy elmosódik. Az előtérben, a jobb sarokban szőke kisfiú látható profilból; nevetgél. A környezet teljesen dísztelen: a bal oldali kutat csupán egy eléggé halvány, csonka oszlop ellensúlyozza, amely a jobb oldalon lezárja a kompozíciót.

Mona hősiesen játszott. De hat perc elteltével elege lett. Hat perc egy kivénhedt festmény előtt szokatlanul kemény erőpróba. A nagyapjára nézett, és annak tudatában, hogy hasonló szemtelenséget csak ő engedhet meg magának, megkezdte a társalgást:

– Papusz, a képed elég siralmas állapotban van! Mellette még a te arcod is fiatalnak látszik…

Henry a képre nézett, szemügyre vette a sérüléseit. Majd lehajolt Monához.

– Inkább hallgass ide ahelyett, hogy butaságokat beszélsz… Még hogy „kép”! Tévedés! Tudd meg, Mona, ez nem „kép”. Hanem „freskó”. Tudod, mi az a freskó?

– Igen, azt hiszem, tudtam… de elfelejtettem!

– A freskó falfestmény, és mint ilyen, nagyon törékeny, mert ha a fal szétmállik, márpedig az idő minden falat elporlaszt, nos, akkor vele mállik a festmény is…

– Miért festették erre a falra? Mert ez a Louvre?

– Nem, dehogy. Egy művésznek persze joggal támadhat kedve freskót festeni a világ legnagyobb múzeumának falára, azt remélve, hogy képe így a palota szerves részévé válik, olyan egy lesz vele, mint testünkön a bőr. De a Louvre nem volt mindig múzeum. Csak körülbelül kétszáz éve az. Előtte palota volt, királyok laktak benne az udvartartásukkal. Ezt a freskót 1485 táján festette az alkotója. És nem a Louvre, hanem egy firenzei villa egyik falára.

– Firenze? – Mona gépiesen játszott a függőjével. – Női keresztnévre emlékeztet. Mintha lett volna egy hasonló nevű barátnőd a mami előtt…

– Engem egyáltalán nem emlékeztet női keresztnévre, különben is micsoda képtelen ötlet! És most figyelj rám. Firenze olasz város Toszkánában. Az úgynevezett reneszánsz bölcsője. A tizenötödik században, amit az olaszok Quattrocentónak neveznek, elképesztően pezsgett az élet Firenzében. Százezer lakosa volt, a kereskedelem és a bankok jóvoltából virágzott a város. A vallási rendek, a magas rangú politikai méltóságok, de még a társadalom felsőbb rétegeiből való egyszerű polgárok sem sajnálták a pénzt arra, hogy társadalmi rangjuknak megfelelően megörökíttessék magukat és nagyságukat, amivel messzemenően támogatták a korabeli művészetet. Ők voltak a nagy mecénások. A festők, szobrászok, építészek pedig megszolgálták a beléjük vetett bizalmat, és pártfogóik pénzéből gyönyörű képeket festettek, szobrokat faragtak, épületeket terveztek.

– Aranyból, fogadok…

– Szó sincs róla. A középkorban valóban készültek aranyfüsttel gazdagon bevont képek. Az arany növelte az értéküket, és jelképezte az isteni fényt. A reneszánsz festészet azonban fokozatosan elmozdult az üres csillogástól a valóság felé, olyannak ábrázolta a tájat, az emberi arcok egyediségét, az állatokat, az élőlények és a dolgok, a tenger és az ég mozgásait, amilyennek látjuk.

– Mert szerették a természetet?

– Pontosan; ekkor kezdi az ember szeretni a természetet. Persze amikor a természetről beszélünk, nem csak arra kell gondolni, ami a földből kinő.

– Hanem mi másra?

– Elvontabban az emberi természetre is. Vagyis arra, ami a legmélyebb lényegünk, árnyékos és fényes oldalunkkal, hibáinkkal és erényeinkkel, félelmeinkkel és reményeinkkel együtt. No már most, a művész mindig arra törekszik, hogy tökéletesítse az emberi természetet.

– No de hogyan?

– Ha műveled a kertedet, jót teszel a természettel. Segíted kibontakozni. Azt kell örökre megjegyezned, Mona, hogy a jó művész mindig az emberi természet jobbá tételére törekszik, méghozzá úgy, hogy valami nagyon egyszerűt, de lényegeset mutat meg.

De Mona, hogy bosszantsa az öreget, befogta a fülét, és becsukta a szemét, mintha sem hallani, sem látni nem akarná, amit a nagyapja mondani próbál. Néhány másodperc elteltével óvatosan megemelte egyik szemhéját, kíváncsi volt a hatásra. Henry derűsen mosolygott. Erre a kislány is abbahagyta az ellenkezést, hogy minden figyelmét a nagyapjának szentelje, érezte ugyanis, hogy a hosszú percekig tartó csöndes szemlélődés és az iménti kis magyarázat után valami fontos következik; az öreg a megrongálódott freskó üzenetének kibontása révén egy becses titkot készül megosztani vele.

Henry a jobb oldali fiatal nőalakra irányította a kislány tekintetét, majd arra a kissé elmosódott területre, ahol a vele szemben álló nőalak kezében egy tárgy sejthető.

– A bal oldali négy alak nem más, mint Vénusz és a három Grácia. Bőkezű istenségek. Ajándékot hoznak a fiatal lánynak (hogy mit, nem tudjuk, mert azon a helyen eltűnt a festék). A három Gráciát allegóriának nevezzük; a való életben nem léteznek, mégis akár hiszed, akár nem, fontos értékeket képviselnek. Három állomást, amely befogadó, társasági lénnyé, vagyis valóban emberivé teszi az embert. Ez a freskó azt mondja el, milyen tekintetben lényeges ez a három állomás, és igyekszik megerősíteni lelkünkben az értelmüket.

– Három állomás? Miféle állomás?

– Az első az adni tudás állomása, a harmadik a visszaadni tudásé. És a kettő között van egy, amelyik nélkül a másik kettő sem lehetséges: egyfajta zárókő, amely az emberi természet egész építményének megtartásáért felel.

– Ő micsoda, Papusz?

– Nézd: mit csinál a jobb oldali lány?

– Már mondtad: szerencsés, mert ajándékot kap…

– Pontosan. Ajándékot kap. És ez benne a lényeg: az elfogadás tudománya. Ez a freskó azt mondja, hogy tanuljunk meg elfogadni, mert ahhoz, hogy nagy és szép dolgokra legyen képes, az embernek készen kell állnia a befogadásra is: be kell tudnia fogadni mások jóindulatát, tetszésvágyát, sőt azt is, amivel ő még nem bír, ami neki még nem sajátja. Annak, aki kap, mindig lesz ideje visszaadni, vagyis újra adni, de a visszaadáshoz az kell, hogy előbb képes legyen kapni. Érted, Mona?

– Bonyolult ez a te történeted, de azt hiszem, értem…

– Biztos vagyok benne, hogy érted! És ha ezek a hölgyek ilyen szépek, ha ilyen hajlékony, kecses, folytonos, zökkenőmentes, magabiztos vonalakkal rajzolta meg őket a művész, akkor ennek a folytonosságnak, az embereket összekötni hivatott láncnak és az emberi természetet jobbító szándéknak a fontosságát akarta kifejezni vele: adni, kapni, visszaadni, adni, kapni, visszaadni, adni, kapni, visszaadni…

Mona erre már végképp nem tudta, mit mondjon. Mindenekelőtt nem akart csalódást okozni a nagyapjának. Tréfával már nem próbálkozhat; elhallgatott hát, nehogy valami túl naivat mondjon, bár tisztában volt vele, hogy a nagyapja az ő kedvéért magyaráz, az ő érdekében hozta el ide, ebbe az óriási múzeumba – azért, hogy egy kicsit felnőttebbé váljon. De egyelőre feszültséget érzett – ez a felhívás a felnövésre, az új világ felfedezésének első lépéseit követő mámoros állapot rendkívül izgalmas volt, annál is inkább, mert Henry indította el ezen az úton, nála jobban pedig senkit sem tisztelt. Lelke mélyén azonban már gyökeret vert a szörnyű előérzet, hogy amit visszaad az ember, azt soha többé nem leli föl. És belefacsarodott a szíve a távoli, bár nagyon is eleven gondolatba, hogy egy nap végérvényesen elsüllyed a gyermekkora.

– Megyünk, Papusz? Útra fel?

– Rajta, Mona! Útra fel!

Azzal Henry kézen fogta az unokáját, és ráérősen lépkedve, szótlanul kisétált vele a Louvre-ból. Már esteledett. Henry pontosan tudta, miféle nyugtalanság munkál most Mona lelkében. De nem volt hajlandó merő kíméletből azzal áltatni a szeretteit, hogy az ő társaságukban csak szép, jó és kellemes pillanatokat lehet megélni. Nem: nagyon is jól tudta, hogy a létezés csak a fanyarságával együtt érvényes, s ha ezeket megrostálta az idő, a visszamaradó anyag valami igazán értékes, termékeny, szép és hasznos lesz, vagyis olyasmi, amitől az élet valóban élet.

Ha Monát felkavarta is az élmény, gyermeki lénye csodás gyorsasággal kiheverte: hazafelé menet olyan jókedve kerekedett, hogy dalra fakadt. Ilyenkor Henry soha nem szakította félbe – valójában mélységesen meg volt hatva. Aztán ahogy közeledtek Monáékhoz, a kislány hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, miféle cinkos egyezséget kötött a nagyapjával a gyermekpszichiáterhez tervezett látogatások elkerülése végett. Nagyra nyitotta kék szemét, és huncut fejecskéjét nagyapja felé fordítva nevetett: ők bizony jól megtréfálják most a szülőket!

– Papusz, mit mondok apának és anyának, ha megkérdezik, hogy hívják az orvost, akinél ma jártam?

– Mondd nekik azt, hogy a neve dr. Botticelli.

2
Leonardo da Vinci
Mosolyogj az életre

Az őszi szünet gyorsan elszállt, és Mona visszatért az iskolába. Camille korán, nyolc körül érkezett az ólomszínű, fedett iskolaudvarra, amely épp a kellemetlen őszi eső ellen nyújtott védelmet. Madame Hadji gondjaira bízta a lányát, majd gyorsan beszámolt neki a lábadozásról és a folyamatos orvosi utánkövetésről, melynek egyebek közt része, hogy Mona szerdánként gyermekpszichiáterhez jár. Hangsúlyozta: jó, ha a tanítónő szemmel tartja Monát, de tegye észrevétlenül, nehogy a gyerek megérezze a különleges figyelmet, nehogy feltűnjön neki, hogy olyasmit kap, amit az osztálytársai nem.

Mona igen hamar visszakerült az élmezőnybe, zsörtölődés nélkül behozta lemaradását nyelvtanból és matematikából (meg kellett ismerkednie a közvetlen tárgy bővítményeivel, valamint a háromszögek fajtáival). Barátnőihez, Jade-hoz és Lilihez hasonlóan figyelte az első padsorban ülő Diego megszólalásait, a fiú ugyanis egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy éles hangjával bosszantsa a tanítónőt. A három lány remekül mulatott Diegón. Amikor madame Hadji megkérdezte, ki tervezte az Eiffel-tornyot, ő jelentkezés nélkül rávágta:

– Párizsi Disneyland.

A tanítónő pedig nagy szemet meresztett, mint mindig, amikor hasonló butaságokat hallott, és nem tudta eldönteni, rosszul válaszolt-e a diák, vagy a bolondját járatja vele. Egyébként Diego sem.

Mona, Jade és Lili számára furcsamód a szünet volt a legkellemetlenebb, mert a rossz idő miatt csak a fedett udvarra lehetett kimenni, ott zsúfolódtak össze mindannyian, játszani pedig nem maradt hely. Arról nem beszélve, mennyivel nagyobb volt az esélye, hogy Guillaume-mal találkoznak. Hogy ki volt Guillaume? Egy haszontalan kölyök a másik ötödikből, a szemközti épületből. Csinos fiú – a hosszú, göndör, szőke haj, hamisan kedves tekintet, dacos száj azonban évismétlőt rejtett; Guillaume a nagy termetével kilógott a nála egy évvel fiatalabb osztálytársai közül. Mint egy kicsik közé keveredett gimnazista, egyfajta anomália az udvar ökoszisztémájában. Féltek tőle, mert néha durván viselkedett. Ha senki nem piszkálta, akkor is könnyen fölkapta a vizet, és átment támadásba.

Mona tartott tőle, de szép fiúnak találta. Szerdán délben, míg az iskola bejáratánál várta a nagyapját, messziről figyelte. Guillaume egyedül volt; guggolt, és tenyerével csapkodta a földet. Furcsa: hangyákat próbál szétlapítani? Vannak egyáltalán hangyák novemberben egy párizsi iskolában? Ekkor a fiú hirtelen fölkapta a fejét – mint a hiéna, ha szimatot fog –, és találkozott a tekintetük; Mona alig kapott levegőt az ijedségtől, amiért rajtakapták a leselkedésen, és gépiesen tapogatni kezdte a függőjét. Guillaume mintha tétovázott volna, arcán változatos érzelmek tükröződtek. Aztán fenyegetőn fölállt, és nagy léptekkel elindult Mona felé. A kislány egy kéz súlyát érezte a vállán. Megérkezett a nagyapja.

– Szerbusz, kicsim!

Most, hogy már az imádott öreg oltalma alatt állt, Mona mérhetetlen megkönnyebbülést érzett.

*

Ismét az átlátszó piramison keresztül jutottak be a Louvre-ba, és Mona, miközben a mozgólépcső egyre mélyebbre vitte a múzeum gyomrába, az üveg mögül nézte a súlyos novemberi felhőket és az építmény felszínén kopogó esőcseppeket. Erről, maga sem tudta, miért, óriási vízesés jutott az eszébe, amelynek függönyén átlépve egy barlangba, majd titkos, nyugtalanító mélységek felé lehet jutni.

– Emlékszel, mit láttunk a múltkor, Mona?

– Dr. Botticellit – kacagott a kislány.

– Úgy van. Botticelli Vénusz és a három Gráciáját. Ma pedig olyasvalakit fogunk látni, aki a te keresztnevedet viseli. Tudod már, ki az?

– Naná, Papusz – válaszolta Mona olyan unott arccal, mint minden gyerek, aki már nem akarja, hogy gyereknek nézzék. – Állj meg egy pillanatra, megegyeztünk, hogy felnőttszámba veszel! Mona Lisa!

Azzal kéz a kézben elsétáltak a palota leghíresebb termébe, sok más – nagy érzelemre vadászó – rémült turistával együtt, akiknek többsége persze nem kapja meg, amit keres, mert nincs a birtokában a helyes olvasat kulcsa. Henry eltűnődött. Tudta, hogy a látogatók hatalmas várakozással érkeznek a sok millió példányban reprodukált, agyonünnepelt festményhez, és csalódásuk ezzel arányos. De hát miért ez a világ legismertebb műalkotása, teszi föl magának a kérdést a kiábrándult múzeumlátogató, miért ezt tartják a legtöbbre, miért ezt csodálják a legjobban? Mi van benne, amit érzékenységemmel föl nem foghatok? És a lufi leereszt. Henry amatőr létére szenvedélyes műértő volt, és mindent tudott a Giocondáról, ismerte viharos történetét. Tudta, hogy Leonardo da Vinci 1503-ban festette egy gazdag firenzei szövetkereskedő, Francesco del Giocondo megrendelésére, de sosem vált meg a portrétól, amely a kereskedő feleségét, Lisa Gherardinit – Madonna Lisát, rövidebben Mona Lisát ábrázolta, mert úgy érezte, nincs befejezve. Tudta, hogy a kép elkísérte alkotóját Franciaországba, amikor I. Ferenc meghívta a festőt Clos Lucé-i kastélyába, ahol Leonardo élete végéig élt. Tudta, hogy a festményt jó ideig nem tartották sem többre, sem kevesebbre, mint Leonardo más műveit, és csak 1911-ben tett szert legendás hírnevére, amikor is Vincenzo Peruggia, a Louvre egyik üvegese és képkeretezője egy hétfői szünnapon bement a múzeumba, leemelte a hetvenhétszer ötvenhárom centiméteres nyárfa táblát, és köpenye alá rejtve kicsempészte, két évvel később pedig Olaszországba vitte. Henry meglehetős ellenérzésekkel küzdve kikutatta a képmással kapcsolatos összes őrült elméletet – az egyik szerint például az arc csak ernyő, és a förtelmes Medúza képe rejtőzik mögötte, a másik szerint férfiarc, s akkor már miért ne legyen magáé Leonardóé nőnek álcázva?… Azt is beszélik, hogy a vastag, tűzálló üveg alatt kiállított festmény hamisítvány, egyszerű másolat, az eredetit ugyanis a múzeum raktárában őrzik. Nem szabad tudomást venni a kép körüli hisztériáról, vélte Henry; Mona nézze olyan hosszan Leonardo csodás műalkotását, amilyen hosszan csak jólesik neki, és közben ne gondoljon semmi másra, csak arra, amit lát.

Ülő nőalak, zártan komponált, háromnegyed részben frontális mellkép; bal kezét karfán nyugtatja, a karosszékből csak ennyi látszik. A jobb kéz a bal csuklón fekszik, de nem kulcsolódik rá, és ez leheletnyi mozgást kölcsönöz a modell egész testének; attól, hogy kissé elfordul, jelenléte nemcsak a térben, hanem az időben is érzékelhető. Hímzett ruhát visel, sötét színe élesen elválik dekoltázsának és arcának halvány ragyogásától. Vékony fátyol borítja a fejét, középen elválasztott haja csigás fürtökben hullik alá a mellére. Az arc gondolatnyit telt, az orca feszes, a homlok széles, az áll kicsi, az orr pedig egyenes; a barna szem bal felé – a szemlélőre – néz, a finom vonalú száj épp csak egy könnyed mosoly erejéig görbül. A szemöldökív csupasz. A modell háta mögött egy loggia kis fala látszik, emögött pedig – mintha messze, nagyon messze lenne – képzelet alkotta táj terül el. A kép bal oldalán út kanyarog át egy síkon, amely hirtelen felszökve sziklás képződményekké alakul át. Az út egy tóhoz vezet, amelynek túlsó partján szakadékokkal szabdalt hatalmas, roppant meredek hegyek emelkednek. Ilyen a kompozíció jobb oldalán is van, de itt a rengeteg kő, föld és víz mellett – építmény formájában és a kanyargós út szimmetrikus párjaként – egy kis többlet: folyón átívelő ötlyukú híd is látható.

Monának szerencséje volt: minthogy a tömegben nem akadt hozzá hasonlóan kicsi és vékonyka személy, senki se mert vele lökdösődni. De leginkább az bűvölte el a kép köré gyűlt látogatókat, legalább annyira, mint maga a Gioconda, hogy mekkora összpontosítással szemléli a kislány a művet; mozdulatlanul állt előtte, és pillantásával türelmesen földerítette az egészet. Ez olyan nagy sikert aratott, hogy a turisták végül Monát fényképezték – persze diszkréten, hátulról –, ahogy a mestermű tengelyében áll, s mintegy egybeolvad vele. Az őrök sem értették, hogyan tud egy gyerek ilyen alaposan szemügyre venni egy festményt, amelyet a látogatók többsége csak gyors pillantásra méltat, mint bóbitát a cirkuszi ló fején, s már indul is kifelé.

Hiába volt kicsit könnyebb Leonardo festményébe belebújnia, mint egy héttel korábban Botticelli freskójába, Mona úgy tizenkét perc után megadta magát. Kimerülten csatlakozott a néhány lépéssel arrébb várakozó nagyapjához.

– Nos, Mona, mit láttál?

– Egyszer azt mondtad, hogy Leonardo da Vinci találta föl az ejtőernyőt. De itt az égbolt teljesen üres!

– Ha több mint tíz perc kellett hozzá, hogy ezt észrevedd, akkor nem gratulálok!

– Kerestem eldugott repülő szerkezeteket is, mert azt mondtad, Leonardo ilyeneken törte a fejét…

– Ez igaz. Ugyanannyira volt mérnök, amennyire festő. Hercegeknek ajánlgatta magát azzal, hogy ért folyók és patakok szabályozásához, területrendezéshez, ellenségtől fenyegetett városok megerődítéséhez… Kíváncsi és intelligens volt, nem félt alaposan tanulmányozni az emberi testet, halottakat boncolt, hogy megértse szerveink működését.

– Biztos rengeteg könyve volt…

– Tudod, 1500 körül, amikor Leonardo élt, ritkák voltak a könyvek. A nyomtatást épp csak feltalálták. Körülbelül kétszáz könyve lehetett, ami akkor óriási könyvtárnak számított. De mint magánakvaló ember annál többet írt: sok ezer oldal maradt utána, minden lehetséges témában kifejtette a véleményét. Annyi biztos, hogy sokkal többet írt, mint festett. Mindössze egy tucat képet ismerünk tőle. És némelyiknek az eredetiségében sem lehetünk egészen biztosak.

– És miért van ott mindenhol a Mona Lisa, Papusz? Emlékszem, Maminak is volt egy nagy Mona Lisá-s bögréje. Reggelihez használta, de jobban tette volna, ha jó mélyen eldugja a konyhaszekrénybe…

– Miért?

– Mert a reggeli legyen vidám. Ez a kép meg… kicsit szomorú.

– Nocsak! És mitől szomorú?

– A háttér miatt… Sötét és üres.

– Valóban. De várj csak. Ahogy mondtam, ez egy régi kép. A háttérben látható táj kissé fátyolos színei megbarnultak, mint egy öreg újság. Egyszerűen azért, mert a festéket védő lakk, amellyel bevonták, idővel lekopott. A kép bepiszkolódott, ettől kissé komor a hangulata. De biztos lehetsz benne, hogy a környező természet, a hegyek, a kanyargós út élénk színekben pompázott, a nagy tó és a széles égbolt pedig villanyfényhez hasonlóan ragyogott.

– Villanyfényhez? Miket mesélsz, Papusz? Akkoriban gyertyával világítottak!

– Köszönöm a felvilágosítást, Mona… De tudod, ez nem gátolta meg a művészeket abban, hogy energiaforrásokat keressenek. Az elektromosság az energia egyik formája: képes hőt termelni, világítani, mozgást előidézni. No de elég annyit megjegyezni, hogy Leonardo is energiát tett a festményébe. És az hat most rád.

– Rám? Hát ez fura, amikor azt várják el az embertől, hogy mozdulatlanul álljon egy kép előtt!

Henry nevetett. És a nevetése átragadt Monára. Ekkor, pontosan ekkor lett volna Henry számára megfelelő a pillanat, hogy a filozófus Alainről és az Gondolatok a boldogságról című munkája felvetéseiről beszéljen. Alain azt állítja, hogy akik törekszenek a boldogságra, kitüntetést – polgári, nem állami kitüntetést – érdemelnek, mert elhatározásuk, hogy boldognak, elégedettnek lássák őket, noha ez olykor nekik is némi akaraterőbe kerül, kisugárzik másokra. Éppen úgy, ahogy egy nevetés is láncreakciót idézhet elő. A boldogság keresése Alain szerint nem a személyes fejlődés része vagy afféle kis individualista kaland, hanem politikai erény. „Mások iránti kötelességünk, hogy boldogok legyünk”, írta. De ez biztosan túl bonyolult Monának. Leonardo Giocondája mégis ezt az alapvető tanítást szállítja neki.

– Nézd csak, ez a szerinted szomorú táj mozgásban van, életenergiák mozgatják, egyfajta öröktől való lüktetés. Ettől persze nyugtalanító, teljesen igazad van, mert nincs benne semmi szervezettség. Ez a híd a jobb oldalon mégis jelent valamit, de egy szál fa, egy fia állat, egy teremtett lélek sem látható. Ez a légkörbe emelt kissé párás háttér és a fölé boruló határtalan szürkéskék ég egyszerre lenyűgöző és sivár. Leonardo az évek során leheletvékony átlátszó festéket vitt föl rá, hogy növelje a látvány sűrűségét és mélységét. Türelmesen kente föl egyik réteget a másikra, ami sok időt igényelt; valójában ezért nem fejezte be soha a műveit. A rétegek azt a célt is szolgálták, hogy valamiféle észrevétlen rezgéssel hassák át az egész anyagot. Ezt nevezik olaszul sfumatónak. A sfumato egyszerre mossa el és köti össze a képelemeket.

– Jó, de akkor mégis miért mosolyog így? Ez azért furcsa szerintem!

– Leheletfinom a mosolya. Mögötte olyan a táj, mint a félkész világegyetem, amelyet még alakítanak a benne munkáló energiák; lenyűgöző káosz, de szorongató is. Ő azonban megejtően mosolyog, mint aki tudja, hogy így helyes; nem pimasz, nem leereszkedő. Végtelenül derűs, barátságos mosolya arra biztatja a szemlélőt, hogy tegyen úgy, mint ő.

– Akkor rajta, Papusz, mosolyogjunk rá vissza!

– Látom, megértetted… Leonardo da Vinci azt mondta, a festészet tükörként hat rád: egy ásító ember képe ásításra késztet, egy erőszakos emberé erőszakra. És ha a képen ilyen lefegyverzőn mosolyog egy nő, akkor arra biztat, hogy mi is ugyanúgy mosolyogjunk. Ezt az energiát akarja átadni nekünk a festészet eszközeivel: azt üzeni, hogy nyíljunk ki az életnek, mosolyogjunk rá akkor is, ha még csak kevéssé és rosszul igazodunk el benne, ha homályos és formátlan is, ha kietlennek, zűrzavarosnak látjuk is a világot, mert ez a legjobb módja annak, hogy apránként valamiféle megnyugtató rendet vigyünk bele, és hogy a boldogság, ez a felkavaró, titokzatos valami ne csak az övé, egy loggiának támaszkodó reneszánsz asszonyé, hanem az egész emberiségé legyen…

Mona szerette volna szájszögletét fölfelé görbíteni. De a nagyapja magyarázatát követő csönd, a tudás átadásának nagylelkű szándéka és – el kell ismerni – a komoly hangon vele megosztott gondolatok megfoghatatlan szépsége szíven ütötte. A meghatódástól finom kis könnycseppek bújtak ki a szemhéja alól, egy pillanatra kioltva a Louvre fényeit.