TUTSEK ANNA

CILIKE BÚCSÚJA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Az utolsó vendég is elment. Nagymama kissé fáradtan állt az ajtóban és nézett a távozók után.

Aztán megfordult és nagyapa keze után nyúlt, aki mellette állott.

– Most mi hazamegyünk – mondta csendesen. – Ha visszajönnek a vasúttól, Vilma és Iluska mindent elrendeznek és rendbehoznak.

– Igen – felelt nagyapa és karonfogta nagymamát. – Hazamegyünk. Úgysem engedném, hogy tovább fáraszd magad.

Nagymama mosolygott.

– Amit az ember szívesen és örömmel tesz, az nem fáradság. És különben is, az én régi, kedves ismerőseimmel, barátaimmal, rokonaimmal együtt lenni, beszélgetni, az igazán csak öröm volt!…

– Na és az a sok előzetes készülődés, sütés-főzés és a többi – mormogott nagyapa. – Nem való ez már neked, Cilikém.

– Még bírom, fiam, hála Istennek jól bírom – egyenesedett ki tréfás önérzettel a nagymama. – Ne öregíts engem, kérlek! Azért, mert az unokánkat férjhezadtuk, nem vagyunk mi még öreg nyanyók. Láthattad, hogy még csárdást is táncoltam Józsival!

Nagyapa elnevette magát.

– Na, szegény Józsi a podagrás lábával, alig bírt kettőt-hármat fordulni. Azt hiszem csak a leányának akart imponálni, hogy megmutassa neki: milyen szép is az a magyar csárdás!

– Hiszen Thea már régen tud csárdást táncolni. Az a kis boszorkány mindent tud és mindenkit el akar bájolni, meghódítani – mondta nagymama elgondolkodva. – Most is éppen olyan, mint négy évvel ezelőtt, mikor utoljára itt voltak, csak, ha lehet, még szebb.

– Gyönyörű! – lelkesedett nagyapa. – Olyan, mint valami ragyogó ékszer!

– Nem is jó az, ha valaki olyan nagyon szép, s azt annyira tudja, mint Thea – mondta nagymama. – Ebben különben Józsi és Erzsike a hibásak, túlságosan elkényeztetik egyetlen leányukat és engedték benne kifejlődni a hiúságot. De, – tette hozzá gyorsan nagymama, aki csak jót szeretett mindenkiről mondani, – azért alapjában véve Thea nagyon jólelkű teremtés és meg vagyok róla győződve, hogy meg fogja állani a helyét az életben!

– Igen, főleg, ha egy indiai maharadzsa veszi feleségül! – nevetett nagyapa. – Egy olyan ragyogó ékszernek drága foglalat kell!

– Ez nem egészen bizonyos – felelt nagymama, miközben a fogashoz ment, hogy megkeresse a nagyapa kabátját. – Nagyon megváltozhatik egy leány, ha a szíve megszólal. És én úgy vettem észre, hogy ma este… Sárika! – kiáltott fel egyszerre ijedten – hát te hogy kerülsz ide?

Egy borzas, gyűrött ruhájú kislány mászott ki négykézláb a kabátok alól. Az orra gyanúsan vörös volt, mintha sírt volna, s álmosan pislogott nagymamára, mert úgy látszott, sírás közben elaludt a kabátok alatt.

– Mit csinálsz te itt, Sárika? – kérdezte csodálkozva nagymama.

– Én… én… semmit – dünnyögte Sárika. – Azt hiszem… egy kicsit elaludtam!

– De hát nem kísérted ki Zsuzsikát és Attilát a vasúthoz?

Sárika dacosan felvetette a fejét, hogy a két hosszú, szőke copfja csak úgy repült. Egyszerre kiment minden álom a szeméből.

– Azt már nem, – mondta erélyes hangon. – Nagyon jól el tudnak utazni valamennyien az én kíséretem nélkül is. Azt hiszem, észre sem vette senki, hogy én nem vagyok ott, – tette hozzá keserűen.

– Úgy? És miért másztál be éppen ide, a fogas alá? – érdeklődött tovább nagymama.

– Mert tudtam, hogy itt nem fognak megtalálni. Különben nem is keresett senki…

– És nem is búcsúztál el Zsuzsikától és Lali nénitől, meg Balázs bácsitól és…

– Nem – szakította félbe hirtelen Sárika nagymamát. – Zsuzsikával még délelőtt elbúcsúztunk egymástól… más meg… Lali néniék… az egyáltalán nem fontos… Ők észre sem vették, hogy nem vagyok ott…

Nagymama megcsóválta kissé a fejét, de nem faggatta tovább Sárikát, csak megsimogatta a borzas, szőke haját.

– Na, vedd a kabátodat és menjünk haza. Katinak mondd meg, hogy zárja be utánunk a kertajtót. Anyuskádat Katalin néni már hazavitte és bizonyosan le is fektette, apuskád meg a vasúttól egyenesen hazamegy. Nekünk még otthon lesz egy kis dolgunk, a Katalin néni és Konrád bácsi szobáját rendbe kell hozni, mert minden szanaszét maradt, mikor a templomba mentünk, hiszen ők az utolsó percben érkeztek. Segíteni fogsz, ugye?

– Természetesen – felelt Sárika készséggel és úgy belekapaszkodott nagymamába, mintha tőle várná, hogy segítsen neki.

Nagymama csendesen mosolygott magában.

– Úgy látszik, itt valami baj van, – gondolta, – na majd meglátjuk, mit lehet tenni!

Azzal karonfogta nagyapát, aki közben a verandán már három cigarettát is elszívott, s kézenfogva Sárikát, mint hajdan, kisgyerek korában, elindultak hazafelé.

II.

Kőváry László és Cilike nagymama házát két utca választotta csak el Hóry Gáborék házától.

Ott ma nagy lakodalom volt. Hóry Zsuzsika, Cilike unokája ment férjhez Homonnay Attilához, a tassvári szolgabíróhoz.

Természetesen fényes esküvő és nagy lakzi volt. Ezt Vilma, Zsuzsika édesanyja el nem engedte volna a világért sem.

Cilike nagymama sem ellenezte, mert hiszen az első unoka lakodalma volt… ezt csak meg kellett ünnepelni… Meg aztán az összes régi jó barátok, rokonok eljöttek erre az ünnepélyes alkalomra. Ella és a férje, Boronkay János, bizony már nagyon megöregedve… Cilikének fájt a szíve, ha Ellára nézett, mert meglátszott rajta, hogy sokat betegeskedik…

Aztán eljött Tóváry Ilonka is, Peterdi Kázmérné, a régi vidám, jókedvű Ilonka, csak éppen hogy most bottal járt, mert nagyon fájt a lába. De azért eljött, bármily nehezére is esett a hosszú utazás a megszállt területről, mégis eljött, mert a lánya, Katalin és a férje, a híres berlini professzor, Straub Konrád szintén megígérték, hogy eljönnek Zsuzsika esküvőjére és Ilonka tűzön-vizen átment volna, csakhogy a leányával találkozhasson.

Persze, volt egy kis izgalom, mert a tudós professzor úr és felesége elkéstek, mint rendesen.

Az utolsó percben még egy fontos, súlyos operációt kellett elvégezniük, ezért lekésték a vonatot. De aztán mégis csak eljöttek, repülőgépen. Amikor a násznép már éppen indult a templomba, akkor öltözködtek még sebtében át. Hogy a professzor úr a nagy sietségben elfelejtett fehér kesztyűt húzni, s a frakkhoz vastag teveszőr úti mellénye maradt rajta, – ezt a csekély szépséghibát mindenki elnézte a nagyhírű tudósnak.

Csak Ilonka csóválta kissé a fejét, látva azt az átalakulást, amely Katalinban véghezment, aki most már maga sem tartotta fontosnak az ilyen csekélységeket és világért sem tett volna szemrehányást ilyesmiért az urának, vagy terhelte volna figyelmeztetésekkel. A nagy tudósnak, a hírneves professzornak, aki emberek életét mentette meg, igazán nem fontos, hogy jól legyen megkötve a nyakkendője és kifogástalan szabású a raglánja.

Eljött Bécsből Erzsike és Józsi is, a hajdani kövér Pepi úrfi – báró Wettenstein József, most már nyugalmazott tábornok – leányukkal, a csodaszép Theával, aki…

Hm… hm…

Nagymama itt egy kis szünetet tartott gondolataiban, s oldalvást Sárikára pislantott, aki lehajtott fejjel kocogott mellette.

Hm… hm…

Csak nem ismétlődnek meg ismét a dolgok?…

Az a Thea, az a kacér kis boszorkány, milyen kavarodást csinált ezelőtt négy évvel, mikor utoljára itt voltak látogatóban. Hogy meggyötörte a szelíd kis Csathó Iluska szívét, mert kezdett kacérkodni Boronkay Janival – és az a szamár Jani majdnem belemászott a csapdába…

Szegény Iluska csak sírt és búsult és ha ő, a nagymama, erélyes kézzel rendbe nem hozza az összekuszált fonalakat, hát bizony rosszul is végződhetett volna a dolog!

Hát még a Zsuzsika esete, aki úgy bele volt habarodva akkor abba a boxbajnokba, Sebestyén Antalba! Adta kis kacér boszorkány Thea, nem azzal is kikezdett?… Egy-kettőre úgy magába bolondította a boxbajnok urat, hogy az esze nélkül elszerződött Bécsbe, professzionistának.

És Zsuzsika, a kis bolond, utána akart szökni!… Szent Isten, mi lehetett volna ebből, ha Zsuzsika el nem alszik a búcsúlevél írása közben és nagymama észre nem veszi és szerencsésen helyre nem igazítja Zsuzsika tizenötéves, bolond kis fejét.

És most… és most megint…

Hm… Hm…

Hogy is volt csak?

Eljöttek természetesen Eulália néniék is, a férje, Latky Balázs és a fia, Tamás, Gácsszentpéterről, ahol Cilike nagymamáék tavaly nyaraltak, s ahol Zsuzsika megismerkedett Homonnay Attilával és Isten rendelése szerint egymásra találtak, mert egymásnak voltak szánva…

Sárika pedig és Tamás… Édes Istenem, Sárika tizenhétéves volt, egész gyerek, de azért komolyan dolgozott az ügyvédi irodában, amíg Balázs bácsiék haza nem jöttek és Tamás vezette az irodát.

Nagymama sohasem hitte volna, hogy Sárikában ennyi kitartás és szorgalom van.

De hogy ennek más oka is lehet, arra akkor igazán nem gondolt. Csak akkor kezdett gyanakodni, mikor Sárika kijelentette, hogy ő szívesen maradna továbbra is a Latky-irodában gépírónő, miután úgyis állást kell vállalnia, hát inkább itt, mint máshol.

Nagymama akkor csak nevetett és nem vette komolyan Sárika tervezgetését. Szépen hazautaztak, s nem is volt többet róla szó. Tamás egyszer sem jött fel Budapestre és úgy látszott, Sárika is teljesen megfeledkezett arról, hogy ő múlt évben Gácsszentpéteren szeretett volna maradni, mint gépírókisasszony a Latky-irodában.

Igaz, hogy azóta nem kapott sehol sem állást, – nagymama szerint túlságosan válogatott, – de nem is erőltették. Mindnyájan meg voltak elégedve azzal, hogy folyton nagy buzgalommal gyakorolta a gépírást és csodálatosképpen szorgalmasan tanulmányozta a jogi könyveket, – ami nagyapa szerint sokkal hasznosabb is, mintha regényeket olvasna.

Most pedig…

Lali néniék néhány nappal az esküvő előtt jöttek fel, mert Lali néninek ruhát kellett csináltatnia – a régiből kihízott – s természetesen nagymamáékhoz szálltak.

Tamás és Sárika mint két jó pajtás találkoztak.

Majdnem egész nap teniszeztek a sporttelepen, s ha az idő kedvezett, a strandra mentek.

A Sárika arca csak úgy ragyogott, s a két hosszú, szőke copfja vidáman himbálózott a vállán.

Aztán megérkezett Thea.

Unottan nézett körül, ugyan kivel is lehetne itt egy kissé mulatni ebben az unalmas kis vidéki városban, ahol még egy jóravaló gavallér sem akad.

Visszaemlékezett, hogy ezelőtt négy évvel, mikor pár hetet itt volt kénytelen eltölteni, mennyit unatkozott. Egyetlen számbavehető fiatalember volt csak, akivel érdemes volt foglalkozni, valami Boronkay Jani nevű – ejnye, de furcsa nevük is van ezeknek a magyaroknak, – az embernek a nyelve beletörik, amíg ki tudja mondani. Igen, hát Boronkay Jani… vajon mi van vele?… Ja igaz, megházasodott… Biztosan bánatában, mert ő, Thea, úgyis elérhetetlen lett volna számára…

Na de most aztán mivel fogja itt az unalmát elűzni? Rettenetes, hogy apus és anyus annyira ragaszkodnak ehhez a kis sár- és porfészekhez s ezekhez a vidéki rokonokhoz! Ha rajtuk állna, minden esztendőben kétszer is lejönnének ide! Szerencse, hogy neki is van valami beleszólása a dologba és négy év óta sikerült mindig elodázni ezeket a rokoni látogatásokat.

Négy év óta!…

Itt Thea egy kicsit elgondolkozott.

Négy évvel ezelőtt Zsuzsika egészen helyes kis fruska volt, aki mélységes hódolattal és bámulattal tekintett föl az ő gyönyörű unokatestvérére, s igen meg volt tisztelve, hogy az kegyeskedett nagyleány létére vele barátkozni…

Most pedig – lám, lám – Zsuzsika férjhez megy, ő pedig, Thea, a gyönyörű Thea, már huszonnyolcéves – és még egyetlen kérője sem volt…

Azaz hogy volt, volt, – de egy sem olyan, aki méltó lett volna hozzá. Mert neki legalább is egy herceg kell!

Thea vállat vont. Ez most nem fontos. A herceg el fog jönni, egész biztosan. Most csak az a fontos, hogy amíg itt vannak, valahogy elüsse az unalmát.

– Drága Theám, mennyire örülök, hogy látlak! – gurult most eléje egy kis kövér néni, s ragyogó arccal, széles nevetéssel ölelte magához. – Te persze nem ismersz rám, Istenem, nem csoda, hiszen majdnem huszonöt esztendeje, mikor utoljára láttalak, – még kis baba voltál akkor, persze – sietett jóakarattal kijelenteni. – Én vagyok Lali néni, vagy ha úgy jobban emlékszel, Eulália néni, kérdezd csak meg anyuskádat, ő majd mesél neked, milyen szép időket töltöttünk együtt Somkúton, boldogult jó Teréz néni kúriáján!… Ez meg itt az én nagy fiam, Tamás!

Thea igen jól nevelt, udvarias leány volt, különben is élete fő céljának tekintette, hogy mindenkit elbájoljon, tehát kedvesen mosolyogva ölelte vissza Eulália nénit és kijelentette, hogy nagyon boldog, hogy megismerhette a drága jó Lali nénit. Azután kezet nyújtott Tamásnak, aki mélyen meghajolt előtte.

Thea gyors pillantással mérte végig a magas, karcsú, szép, derék fiatalembert, s nem telt bele tíz perc, már olyan élénk beszélgetésbe merült vele, hogy észre sem vette azt a durcás kis arcot és haragosan villámló szemet, mely az egyik sarokból figyelte őket.

Sárika volt a villámló szem tulajdonosa, aki ettől a perctől kezdve szívből utálta a gyönyörű

unokatestvérét.

Tamás eddig ugyanis kizárólag vele foglalkozott. Együtt mentek a strandra, meg teniszezni, csónakázni, sőt, a tornateremben vívni is tanította Tamás.

Most azonban Thea teljesen lefoglalta magának, úgy, hogy egyáltalán nem jutott ideje Sárikával törődni.

Sárika nem volt türelmes természetű. Nagyon hamar felfortyant. Mikor pedig meghallotta, hogy Thea, az ő kedves tört magyarságával tegezi Tamást, akkor egyenesen kipukkant.

– Nekem tulajdonképpen közelebbi rokonom Tamás, mint neki – gondolta magában dühösen, – és én mégsem tegezem soha! Igaz, hogy ő nem is kért föl erre. Tamás nekem főnököm volt, mikor az irodában dolgoztam. És én nagyon tiszteltem. De most már nem tisztelem. Hát csak tegeződjék Theával és udvaroljon neki. Bánom is én. De azért… azért… ezt nem bocsátom meg soha… Thea egy utálatos, kacér teremtés. És nem is olyan szép. És festi magát… De hát, úgy látszik, a férfiaknak az tetszik! Hát csak udvaroljon neki Tamás, mi közöm hozzá.

Lemondok róla, hogy az esküvőn a vőfélyem legyen!…

Mindezt Sárika a kis kert végében elbújva a ribizli-bokroknak sírta el. De nem szeretett sokáig sírni. Ezért hát hamarosan letörölte a könnyeit, kifújta az orrát, s harcias hangulatban távozott a ribizli-bokrok mögül.

Szilárdan elhatározta magában, hogy majd ő megmutatja, mennyire nem törődik ezzel az egész dologgal.

III.

Hát meg is mutatta.

Délután öt órakor volt az egyházi esküvő. A fényes násznép a nagy szalonban összegyűlve várt az indulásra. Az egyik pálcás násznagy rendezte a menetet.

Sárika rózsaszín ruhájában, izgalomtól kipirult arcával nagyon csinos volt. De ő azt nem tudta és csak azt látta, hogy Thea sárga selyemben van, hogy gyönyörű szép és hogy most is Tamással beszélget, pedig Tamásnak most már itt kellene állnia mellette, mert hiszen Tamás az ő vőfélye…

Sárika összeszorította a fogát és majdnem kibuggyant a könny a szeméből.

Nem… csak azért sem… Majd ő megmutatja…

A pálcás násznagy most az ő nevét kiáltotta s a Tamásét. Be kellett volna állniuk a sorba.

Tamás otthagyta Theát és feléje sietett. Már amennyire sietni tudott az izgatottan ide-oda hullámzó násznép között. Ugyanis ebben a percben jött a híradás, hogy repülőgépen megérkezett a várva-várt tudós házaspár Berlinből, Straub Konrád és Katalin, most öltözködnek át, s mindjárt itt lesznek.

Nagy volt az izgalom és az öröm.

A rendezés megakadt, Katalin édesanyja és Cilike nagymama azonnal eléjük siettek, s a nagy zűrzavarban, izgalomban senki sem vette észre, senki sem hallotta, mikor Sárika éles, hetyke hangon odaszólt Tamásnak, aki meghajtotta magát előtte, karját nyújtotta és át akarta adni a koszorúsleányt megillető rózsacsokrot.

– Nem megyek magával. Csak maradjon tovább is Thea mellett. Nem akarom megzavarni magukat.

Tamás megütődve nézett reá.

– Nem értem, Sárika!

– Pedig értheti. Nem kívánom, hogy kényszerűségből velem jöjjön. Mulasson tovább is Theával. Majd én az öcséimmel megyek…

Azzal sarkon fordult, otthagyta az ámuló Tamást a faképnél, odarohant a két öccséhez, Bandihoz és Gyurihoz, akik egy sarokban állva éppen arról tanakodtak, hogyan lehetne innen kijutni, kétfelől karon ragadta őket és se szó, se beszéd kivonszolta őket, bependerítette egy jó távol álló autóba és maga is közéjük ült, mit sem törődve azzal, hogy összegyűrődik a szép rózsaszín ruhája.

– De hát mi az, Sárika? – hüledezett a két ifjú, – hiszen te koszorúsleány vagy, miért nem mégy a násznép között?

– Hallgassatok! – rivallt rájuk Sárika erélyesen. – Én veletek megyek, – azaz hogy ti jöttök velem, punktum. Ketten kétfelől karonfogtok és úgy csatlakozunk a menethez. Ti ketten vagytok az én vőfélyeim – és senki más, punktum. A vacsoránál is mellettem fogtok ülni.

A két ifjú megértően vigyorgott. Összenéztek. Azonnal tisztában voltak a helyzettel. Sárika összeveszett Tamással és most az ő lovagias védelmük alá helyezte magát. Rendben van. Nem fog csalódni bennük.

Csak azt ígérje meg, hogy a vacsoránál nem fogja megakadályozni őket abban, hogy mindenből kétszer vegyenek. Esetleg háromszor is, például a tortából és a fagylaltból…

Sárika türelmetlenül legyintett a kezével. Mit érdekelte őt most a torta és a fagylalt! Vegyenek mindenből, amennyit csak akarnak.

Semmi sem fontos. Csak egy fontos van most a világon, az, hogy megmutassa Tamásnak: nem törődik vele és nem óhajtja, hogy kényszerűségből foglalkozzon vele, – még egy percig sem. És reméli, hogy Tamás ezt megértette és reméli, hogy talán bosszankodni is fog emiatt, – talán még meg is lesz sértve…

Hát ha ezt akarta, ezt el is érte. Tamás valóban megsértődött.

Sárika hetyke, kíméletlen, sértő magaviselete úgy érte őt, mintha pofonütötték volna. Nem tudta megérteni, nem tudta megmagyarázni magának.