Copyright © Károly Melinda, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-6833-45-9

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2023

Éjféli napsütés, 2024

Colton (Veszteség-sorozat 3.), 2024

Érzelmek ritmusa, 2024

Veled vagy ellened, 2025

Sebzett szívvel, 2025

„A gyűlölet az olyan szeretet, ami a hátát mutatja.”
TERRY PRATCHETT

ELSŐ FEJEZET

ZARA

A taxisofőr még egy kanyart vett be, mire Lili a táskájában kotorászva megtalálta a telefonját.

– Csak még egyszer megnézem a címet – mondta, mintha eddig nem ötvenszer tette volna meg az út alatt. – Félek, hogy rosszul mondtam a sofőrnek.

– Persze – feleltem, és az ablakon át bámultam a pálmafákat, ahogy unottan hajlongtak a forró szélben. – Aggódom is, nehogy véletlenül a Holdon kössünk ki…

– Vicces vagy – mosolygott rám, és a hangjából sütött a lelkesedés.

Nem voltam vicces. Csak fáradt. És izzadtam a melegtől. Ami pedig a lelkesedést illeti, ahogy azt a nővérem arcán láttam… Nos, az még inkább elkerült. Tulajdonképpen kényszerből jöttem Lilivel Spanyolországba, hiszen nem akartam, hogy egyedül vágjon bele élete egyik hajmeresztő kalandjába. Két hónapja – még a nyár elején –, egy üzleti útról úgy tért haza, hogy fülig szerelmes lett. Huh… Szerelmes! Még mindig megdöbbenek, amikor ezt a szót használom egy olyan kapcsolatban megfogant érzésre, ami nem tartott tovább egy hétnél. Mindamellett úgy gondolom, ha nem is hiszek abban, hogy egy ilyen érzés ilyen rövid idő alatt kialakulhat, támogatnom kell őt, hadd élje meg, amire a szíve vágyik. Még akkor is, ha közben előre tudom, hogy ez a bizonyos Javier túl tökéletes és túl udvarias ahhoz, hogy minden szava igaz legyen. Az összes üzenetét elolvastam, mivel Lili megosztott velem mindent, és közben legtöbbször vissza kellett fognom magam, hogy ne szaladjon fel a szemöldököm a döbbenettől. Ilyen pasi nincs. Ebben biztos vagyok.

Mint ahogy az sem kétséges, hogy ha megbántja a nővéremet, megölöm. És őszintén remélem, hogy utána nem rácsok mögött fogok megrohadni.

A taxi megállt egy szűk utcában, ahol a házak szinte egymásra borultak. Fehér falak, kék zsalugáterek, egy szomszéd erkélyén kifüggesztett ruhák – mint egy kép az ismert képeslapokról, a tökéletes környezet, ahová Lili gyerekkora óra vágyott, és ahonnan én már szaladtam is volna haza.

– Ez az! – csapta össze a kezét, amikor megpillantotta a pici, boltíves kaput. – Pont olyan, mint a fényképeken!

– Igen, a fotós most büszke lehet magára, hogy sikerült megtalálnia a legjobb szöget – morogtam, miközben a táskám fülét próbáltam kiszabadítani, ami az ajtó és az ülés közé szorult.

– Zara, legalább próbálj egy kicsit lelkesnek tűnni!

– Lelkes vagyok – vágtam rá, ahogy a vállamra helyeztem a táskám. – Csak nem látszik – szabadkoztam ártatlanul. – Mélyen, legbelül ujjongok. Olyan mélyen, hogy az soha nem tud felszínre törni.

Lilit ez sem tántorította el, nevetve szaladt előre a kulcsért, amit egy kóddal nyitható, zárt dobozban tartottak. Szántam egy kis időt arra, hogy az épület előtt állva körbenézzek. Azok az átkozott képek tényleg nem hazudtak. Nem teljesen. Csak épp egy kicsit, hogy az ember azt higgye, minden egy hangyányit tágasabb, hűvösebb és kevésbé… narancsszagú. A ház, amelyben szállás kaptunk, valahol Málaga belvárosának egyik keskeny utcájában állt, ahol a járda inkább javaslat volt, mint valóság. Narancsfák sorakoztak, és minden második ablakból lelógott valami. Itt-ott muskátli, ruha, az egyik ablak mögül még egy gyanúsan figyelő idős néni is kikukucskált. Persze hogy mosolyogva intettem neki. Fontos a jó benyomás, nem igaz? Válaszul eltűnt az ablakból, én pedig megrándítottam a vállam.

– Ez tökéletes! – sóhajtott Lili, és közben félig át is ölelte a kaput, mintha csak egy rég látott rokon lenne.

– Ez egy kapu – jegyeztem meg. – Funkcionális.

Ahogy beléptünk, megcsapott a hűvös levegő. A „hűvös” alatt azt értem, hogy nem akartam azonnal meghalni a hőségtől.

Haladás.

A belső udvar pontosan olyan volt, mint ahogy az ember elképzeli: a lábunk alatt csodaszép járólap, megláttam egy kis csobogó szökőkutat, mindenhol növények gazdagították a teret. Láthatóan sokkal jobban érezték magukat, mint én ennyi utazás után.

A lépcsőházban felfelé menet rájöttem, hogy a „romantikus, autentikus” kifejezés valójában az jelenti: nincs lift. A bőröndöm lépcsőfokról lépcsőfokra egyre inkább megtalálta életcélját, mégpedig azt, hogy visszaguruljon.

A mi lakásunk a második emeleten volt, kis erkélyes helyiség, tele régi bútorral és színes mozaikkal, amitől Lili szeme újfent felragyogott. Olyan izgatott volt, hogy szerintem egy egérlyuk láttán is pont így reagált volna, rajtam pedig eluralkodott a szégyenérzet. Valahogy muszáj lenne megerőltetnem magam, hiszen nem azzal a céllal érkeztem, hogy mindent elrontok.

– Oké, ez lesz az én ágyam – dobtam le a táskám a hozzám közelebb eső bútorra, amikor a szobába léptem.

– Megfelel – utánozta a mozdulatomat, így az ő bőröndje a másikon landolt.

– Nézd az erkélyt! – mondta Lili, és elindult, hogy szemügyre vegye.

Kimentünk. Az alattunk lévő utca élt. Nemcsak létezett – élt. Nem abba az irányba nézett az erkély, ahol a taxi kitett minket. Ez egy zsizsegő utca volt, ahol emberek beszélgettek, nevettek, valaki túl hangosan magyarázott, kézzel hadonászott, egy közeli bárból poharak koccanása hallatszott, és megesküdnék rá, hogy valahol még egy gitár is szólt, kissé hamisan, de nagy lelkesedésről tanúskodva.

– Ez az! – mondta Lili. – Pont ezt akartam hallani.

– A zajt?

Kicsit forgatta a szemét, aztán mégis válaszolt.

– A hangulatot.

– Igen – bólogattam. – Már az erkélyen megvan a társasági élet. Ez az!

Egy pillanatra csendben álltunk. A nap már lemenőben volt, a falak narancssárgán izzottak a fényétől, és az egész utca úgy hatott, akár egy film díszlete.

– Tudod – fogott bele Lili, miközben nem nézett rám –, bármennyire ellenezted ezt az utat, szerintem remek dolgok várnak ránk. Érzem.

Ránéztem. A haját kissé összekuszálta a szél, az arca kipirult az izgalomtól, a hangja olyan komolyan csengett, hogy majdnem mindent elhittem, amit mondott.

– Hát remélem, mielőbb rátalálunk egy műszaki boltra, mert szükségünk lesz egy ventilátorra – vigyorogtam rá, mire felnevetett. – Az tényleg remek lenne.

– Van bent ventilátor – mutatott a szoba felé.

– Az lehet, de a hangja alapján inkább tűnik történelmi relikviának, mint működő szerkezetnek.

Megrázta a fejét, miközben nem halványult a mosoly az arcán.

– Eljöttél velem, nem lehetek hálátlan – vonta meg a vállát, de azt is olyan elegánsan, ahogy csak ő tudja. – Az lesz, amit csak szeretnél.

– Kezdhetnénk egy jó nagy alvással?

Lili szeme összeszűkült.

– A nagy francokat! Ma este elmegyünk oda – mutatott határozottan az egyik bár felé.

– A fáradtság és az alkohol nem jó párosítás – figyelmeztettem.

– Majd kitáncolod magadból – kontrázott.

– Az első szavam az volt, hogy fáradtság – mentettem a menthetetlent. – És különben is, az előbb mondtad, hogy az lesz, amit szeretnék.

Nagy levegőt vett.

– Tudod, hogy imádlak, hiszen a testvérem vagy, és egyedül borzasztóan unalmas lett volna felnőni…

– Nem veszel rá – vágtam közbe, ám ezzel nem hatottam meg, folytatta:

– De hiányzik a régi Zara.

– Itt vagyok – mutattam végig magamon, ahogy életnagyságban állok előtte, és láthatóan nem sokat változtam az évek során. Mármint külsőleg. Remélem.

– Pár éve fülig érő szájjal és kitörő lelkesedéssel utaztál volna velem. És nem kellett volna győzködnöm téged, hogy ez mennyire király.

Tényleg egy besavanyodott picsa lettem? Nem kezdek magyarázkodni emiatt. Nem most jöttem rá erre, mégis mindig fejbe csap a valóság, ha szembesítenek azzal, hogy sokat változtam. Rengeteget tűnődtem ezen, és persze nem vagyok hülye, érzem a változást, csak épp nincs energiám tenni ellene, és valamiért úgy érzem, ez az élet velejárója. Hiszen a változás szükséges. Jó dolog. Az ember folyamatosan alakul, formálódik a környezetéhez, egyre több dolgot értékel, egyre több hatás éri. Ha akarod, ha nem, alakulsz. Igen ám, csak bizonyos esetekben az ember erre rá van kényszerítve, máskor pedig hagyja, hogy a dolgok és az események elindítsák benne azt a változást, ami nem mindig a megfelelő irányba visz. Nagyjából ez történt velem, és tudom, ez ellen bizonyára tehetnék, mégsem kezdem magam erre ráerőltetni.

De talán most kivételt tehetek, és változtathatok az attitűdjeimen a nővérem kedvéért. Ha már önmagamért a kisujjam se mozdítom, és vígan dagonyázok az unalom mocsarában.

– Rendben, nyertél.

Lili szeme elkerekedett. Én elégedetten mosolyogtam rá. No lám! Azért még képes vagyok meglepni az embereket.

– O… oké – dadogta, majd gyorsan megtalálta a hangját. – Kipakolunk a bőröndökből, nézünk egy szuper ruhát, és belevetjük magunkat az éjszakába.

Hirtelen megszédültem, pedig épp csak rágondoltam a koktélra.

Lili egy tapasbár előtt elhaladva megragadta a könyököm.

– Ide bemegyünk! – mondta ellentmondást nem tűrve, és már húzott is befelé a Cerveceria Los Gatos ajtaján.

Mindenki, aki Spanyolországba utazik, olyan helyeket keres, ahol megkóstolhatja a hagyományos tapasokat, és átélheti az igazi spanyol hangulatot.

Azt hittem, túlzás, amit az ilyen helyekről mondanak.

Nem volt az.

Az első benyomásom: nincs levegő.

A második: nincs hely.

A harmadik: valaki már a vállam felett rendel.

– Ez hihetetlen! – fordul felém Lili, miközben egy ismeretlen nő konkrétan kettőnk közé ékelődve spanyolul kezdett rendelni a pultostól, aki történetesen elég messze volt ahhoz, hogy ezt hallja.

– Ez fizikai képtelenség – válaszoltam Lilinek én is kiabálva, akkora volt a hangzavar. – Itt több az ember, mint a tér!

Valahogy mégis beljebb sodródtunk. A baj csak az volt, hogy nem mentünk, hanem mozgattak minket. A tömegnek saját ritmusa volt, mint valami lassú, alkoholgőzös áramlat. Rövid imára volt csak időm, amit gyorsan el is mormoltam magamban. Nagyjából így szólt: Édes istenem, segíts! Köszönöm, ámen.

A falon régi képek lógtak, egy sarokban egy kitömött bika bámult rám vádló tekintettel, mintha ő sem értené, hogy jutottunk idáig. És valóban. Nem tudtam, hogy az állatot vagy magamat sajnáljam jobban.

– Mit kérjünk? – kérdezte Lili ragyogva.

– Oxigént – vágtam rá. – Ha van, csapolva.

A pultos ekkor ránk nézett. Vagyis… Szerintem ránk, mert lehet, hogy csak a mögöttünk álló férfira, de Lili már intett neki, és hangosan ordította:

– Két sört!

Rákaptam a tekintetem. Ez megbuggyant?! Mikor látott engem sört inni? Soha. Milyen nő iszik sört?

Ránéztem a pultra kitett két pohár gyöngyöző, hűvös italra, és máris megadtam a választ: Hát ilyen nő iszik sört, mint én. Rohadt szomjas vagyok.

– És valami tapast! – tette hozzá Lili, az én állam meg leesett, hogy mennyire átérzi a hangulatot, és milyen gyorsan alkalmazkodik hozzá. Egyáltalán nem ilyen nővérnek ismertem, számomra ő egy törékeny, félénk, hamar megszeppenő lány volt. És ennek most nyoma sincs. Pedig elég sok időt töltünk együtt, mégsem vettem észre, hogy nem csak én változtam.

Két perccel később már három pohár sör volt előttünk és négy tányér étel, amit biztos, hogy nem mi rendeltünk, de most már nyilvánvalóan a miénk volt, mert kifizettük.

– Ez mi? – kérdeztem Lilit, miközben próbáltam egyensúlyozni, ami nem volt egyszerű művelet, hiszen minden oldalról meglökött valaki.

– Szerintem lazac – mondta Lili. – És valami sajt. Mindegy, finom! – közölte, ahogy menet közben beleharapott az ételbe, amit a tányérral együtt emelt a szájához.

Valaki hátulról meglökött, mire majdnem ráestem egy idegenre, aki teljes nyugalommal támasztott meg a könyökömnél fogva, majd amikor újra egyensúlyba kerültem, és tudatosult bennem, hogy minden a tányéron maradt, és a sör sem borult ki, elengedett.

– Bocsánat – mondtam reflexből magyarul, mire rám mosolygott. Nem értette. Hát, persze. Nem is számított, ugyanis mentünk tovább.

Próbáltam stratégiát kialakítani. Az egyik kezemben ital. A másikban étel. A könyököm pedig védekezésre szolgál. Haladunk!

– Ott egy asztal! – kiáltott Lili, és megindult, majd szinte bevetődött azok közé, akik felálltak az asztaltól, csak hogy helyet szerezzen nekünk.

– Na jó, ez már túlélésre ment! – jegyeztem meg, de azért én is gyorsan leültem, biztos, ami biztos.

Pár pillanat múlva már nem próbáltam semmit kontrollálni. Csak ültem, ettem valamit, ami meglepően finom volt, bár nem tudtam minden összetevőt beazonosítani, így hagytam, hogy a zaj, a beszélgetések foszlányai meg ez az egész káosz egyszerűen történjen.

– Na? – kérdezte Lili kicsit később, amikor már a sört ittuk, és az éhség nem kínzott.

– Mire vagy kíváncsi? – kérdeztem vissza.

– Jól érzed magad?

Körülnéztem.

Valaki nevetett, valaki vitatkozott, a pultos kiabált, poharak csattantak, és az egész hely olyan volt, mintha bármelyik pillanatban szétesne. Meg persze ott az a kitömött bika, amelynek a látványa elsőre abszurd, másodjára viszont már természetes.

– Igen – válaszoltam. – Határozottan jobb itt, mint az erkélyen.

Lili vigyorgott.

– Mondtam.

Belekortyoltam a sörömbe, és rájöttem, hogy talán ez a trükk. Nem rendszert vinni bele, hanem elfogadni, hogy az a bizonyos rendszer nincs jelen.

Ekkor valaki elém tett még egy tányért.

– Mi ezt nem kértük – mondtam automatikusan a pincérnek, aki rám nézett, vállat vont, és ment is tovább.

Lili hangosan felnevetett.

Én pedig? Ettem belőle.

Ez a hely tényleg nem olyan, ahová beülsz és elmélyülsz. Ez az a hely, ahová becsöppensz. Itt a pincér maga dönti el, mit akarsz enni.

Hangos? Nagyon.

Zsúfolt? Nagyon.

Élő? Extrán.

És tényleg ettől tökéletes.

Amikor kijutottunk a Cervencia Los Gatos ajtaján, szinte behabzsoltam egy nagy adag levegőt.

– Ez… intenzív volt – mondtam. – Az első éjszaka máris átitattuk magunkat a hangulattal.

– Ez csodálatos volt! – javított ki Lili, és még mindig ugyanazzal a fényes tekintettel nézett körbe, mintha most nyílt volna ki előtte a világ.

Az utca este tíz után már nemcsak utca volt, hanem egy hosszú, zajos nappali. Mindenhol emberek, poharak, nevetés, valaki egy sarokban hangosan magyarázott, de két lépéssel arrébb már teljesen más történet kelt életre. Épp azon gondolkodtam, hogyan tudnánk visszajutni a lakásba anélkül, hogy újra bekerülnénk egy másik bárba, amikor mögöttünk kivágódott az ajtó. A hangra akaratlanul is megfordultam.

Hiba volt.

Mert egy pillanatra találkozott a tekintetem az ismeretlen zajongóéval. Nem az a filmes, lelassuló világ típusú pillanat volt, inkább az a fajta, amikor az ember reflexből végigméri a másikat, aztán már fordulna is vissza, mintha mi sem történt volna. Csak közben mégis történt valami. Fél másodperccel tovább tartott a szemkontaktus a kelleténél, ami elég volt ahhoz, hogy észrevegyen.

És ami még rosszabb: elég volt ahhoz, hogy azt higgye, szándékos volt. A szája sarkában megjelent egy mosoly. Nem az a tolakodó fajta, sokkal inkább tűnt magabiztosnak. Mint aki megszokta, hogy ha valaki ránéz, abból beszélgetés lesz.

– ¡Hola! – köszönt nekem úgy, mintha már félig ismernénk egymást.

– Mhm… – dünnyögtem, és erőt vettem magamon, hogy elforduljak, mire magyarázni kezdett. Annyira azért még nem vagyok bunkó, hogy semmibe vegyek egy… egy ilyen jóképű ismeretlent, meg aztán, ha már az ember egy idegen országban jár, illik legalább úgy tenni, mintha értené, amit mondanak neki. Legalábbis számomra ez alap túlélési protokoll.

A srác közben lelkesen magyarázott tovább. Gyorsan. Nagyon gyorsan. Spanyolul. Nyilván. Egy pillanatig csak bámultam rá, próbáltam legalább egy ismerős szót kihalászni abból a szóáradatból, amit rám zúdított, de teljes kudarc lett a vége. Dallamosan hangsúlyozott, de könyörtelen tempóval haladt előre, mint aki attól fél, hogy ha megáll, én azonnal eltűnök.

Néha a mellkasára mutatott, aztán az utcára, aztán rám, mintha egy nagyon egyszerű egyenletet próbálna leírni a levegőben. Lili halkan felkuncogott, én pedig próbáltam úgy nézni, mint aki majdnem érti.

– Sí! – bólintottam rá végül egy teljesen random ponton.

Erre felcsillant a szeme.

Ó, jaj, nagy a baj, mert ettől csak még lelkesebb lett. És sokkal magabiztosabb. Beszéd közben fél vállal a falnak dőlt, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb helyzete egy váratlan éjszakai beszélgetéshez. Az egyik lábát lazán keresztbe tette a másikon, de szinte egyik mozdulatában sem volt erőlködésre vagy megjátszásra utaló jel, hiszen ezt a mozgást nem lehet tanulni, ez csak úgy van. Egyszerű, világos pólót viselt, ami kicsit gyűrött volt, mintha már túl lenne egy hosszú estén. A haja kissé kócosan terült el a fején, ez inkább tűnt szándékosnak, mint elhanyagoltnak. Felnevetett az egyik mondata közben, aztán újra rám nézett, várakozón, mintha biztos lenne abban, hogy legalább a fele információ átjött.

Nem jött át.

– Aha – mondtam. – Igen. Persze. Abszolút. – Bólogattam. Fogalmam sincs, mire. Lili oldalról figyelt, azzal a tekintettel, amit akkor vág, amikor tudja, hogy mindjárt valami ostobaságot csinálok, de kíváncsi, meddig megyek el.

Az ismeretlen a magyar szavak hallatán elmosolyodott, és közben kissé oldalra billentette a fejét. Erre már megkérdeztem tőle, hogy beszél-e angolul.

– Szóval eddig feleslegesen téptem a szám? – vont kérdőre ezúttal a közös nyelven, így már értettem. – Jól szórakoztál?

– Én? – vontam fel a szemöldököm, hogy ezt kikérjem magamnak. – Megszólalni sem tudtam, hogy jelezzek: nem értem, amit mondasz – védekeztem.

– Bólogattál – indokolta, de láttam rajta, hogy mindjárt elneveti magát. – Az emberek nem bólogatnak, ha nem értik a másikat.

– Sajnálatból volt.

Először ledöbbent, majd ellökte magát a faltól, és közelebb lépett. A szája sarkában megjelent az a bizonyos mosoly, amit csak az ilyen fickók tudnak. Azt hittem, káromkodva hátat fordít, de nem így történt.

– Azt mondtad, „Sí” – nézett a szemembe.

– Az hiba volt. Nem szoktam ilyen hamar helyeselni.

– Nem helyeseltél. Beleegyeztél – jelentette ki.

Hátrébb léptem, és megadóan felemeltem mindkét kezem.

– Nem szoktam random beleegyezni a dolgokba.

– Pedig ez történt.

Na, persze.

– Természetesen – bólogattam lassan. – Most jön, hogy megkérdezem: mi volt az? – néztem bátran a szemébe.

Megcsóválta a fejét.

– Nem. Kíváncsi vagy, ennyi elég.

Már épp válaszolni akartam, amikor Lili közelebb lépett.

– Mi történik? – kérdezte, és úgy nézett ránk, mint aki véletlenül egy romantikus mellékszálba botlott.

Szuper.

– Semmi – mondtam gyorsan. – Csak most tudtam meg, hogy beleegyeztem valamibe – válaszoltam neki magyarul, ugyanis nem akartam, hogy az idegen is értse.

– Tényleg? – kerekedett el a szeme. – Miről van szó? – nézett a pasira, akit természetesen angolul kérdezett egy olyan mosoly kíséretében, amitől általában az emberek azonnal beszélni kezdenek.

De ő nem válaszolt. Visszanézett rám, és csak ennyit szólt:

– Jössz nekem egy itallal.

– Majd legközelebb – vágtam rá.

Megint az az átkozott mosoly…

– Akkor maradjunk ebben! – válaszolta. Nem, ez inkább úgy hangzott, mint egy ígéret. És pont ettől lett belőle valami, amit nem lehetett csak úgy elengedni.

Aztán elfordult, és eltűnt a tömegben, de ott hagyott egy jelet, és én úgy éreztem, mintha elkezdődött volna valami, pedig a beszélgetésnek hamar vége lett.