RINA KENT

All The Truths

Minden igazság

Rina Kent - All The Truths - Minden igazság

A mű eredeti címe: All The Truth

© Rina Kent 2023 © Book Dreams Kiadó 2023

Minden jog fenntartva!

A szöveget gondozta: Bakos-Fejér Anikó, Fazakas Emese

Fordítás: Fazakas Emese

Borító: Fazakas Emese

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155955

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható!

Reina

A támadás éjszakája

Az élet igazságtalan.

A párhuzamos vonalak és a soha nem keresztező minták olyanok, mint egy átok. Nem számít, mennyire menekülsz előle, mindig visszaránt.

A péntek esti fények betöltik a stadiont, miközben a csapatom tagjai mosolyognak és ugrálnak. A tömeg zaja adrenalinlöketként hat mind a pomponlányok, mind pedig a focisták számára.

Egy apró mosoly húzódik az ajkamra, amikor megállok a kijárat közelében, és még egy utolsó pillantást vetek magam mögé, Bree-re, Prescottra, Lucyra és Naomira, Owenre és Sebre.

És mindenki másra.

Soha nem gondoltam volna, hogy hiányozni fognak, annak ellenére, hogy az egész csak egy színjáték volt. Egyszer sem gondoltam, hogy ne lennének fontosak a számomra, de profi voltam abban, hogy elhitessem velük, hogy nem azok.

Magától vándorol a tekintetem a nézőtérre, és a játékosok családtagjaira. Mindig ott ül. Zárkózott, fekete elméjében még mindig családtagnak tekinti Owent és Sebastiant.

Rólam nem mondható el, hogy a családjának számítanék.

Ujjaim a karkötőmre simulnak, tapogatom a kecses anyagot, miközben a tömegben bolyongok. Tudom, hogy nem fogom megtalálni, de mégis keresem; ez mindent elárul a kétségbeesésemről. Ez elárulja, hogy mennyire működésképtelenek vagyunk.

Bárcsak három évvel ezelőtt kezdődött volna ez köztünk, de ez azóta tart, amióta Alex bácsi és apa úgy döntöttek, hogy eljegyeznek minket egymással.

A kapcsolatunk azóta is rossz, semmit nem javult. Ennek ellenére néha hiányoljuk egymás társaságát.

Aztán kimondta azokat a szavakat, amelyek apró, véres darabokra törték a szívemet, lehetetlen volt összeszedni vagy egyáltalán összeilleszteni a maradványait. Állandóan nyom a mellkasom, pontosan azóta, hogy rájöttem a fájdalmas igazságra: párhuzamos világban élünk. Amelyek soha nem keresztezik egymást.

Sosem voltunk egymásnak teremtve.

Feladom, hogy megtaláljam őt a tömegben, megfordulok, és végigsétálok a hosszú, üres alagúton. Az éljenzés és a zene végül elhalkul, semmivé válik. Minden egyes lépéssel, amit teszek, a lelkem elveszíti az irányíthatóságát. A végtagjaim remegnek, mintha könyörögnének, hogy menjek vissza, keressem meg őt, mondjam el neki, amit annyi éven át nem tudtam.

Nem.

Már vége van.

Mindennek vége.

Meg kell mentenem az egyetlen embert, aki többet számít, mint én.

Előveszem a telefonomat, és megnyitom az Instagramot. Nem tart sokáig, amíg megtalálom az egy évvel ezelőtti beszélgetést. Bárcsak elmehettem volna még egyszer, vagy személyesen mondhattam volna el a bunkónak a fejemben keringő szavakat, de hiába játszom keményen, sok szempontból gyáva vagyok. Csak jól tudom, hogyan rejtsem el a gyávaságomat.

Hosszú időn keresztül tanultam, hogyan alakítsam a gyengeséget erős homlokzattá, valami szilárd és kemény dologgá, ami mögött senki sem gyanítja, mi van.

Reszkető ujjakkal gépelek.

Reina-Ellis: Nem találkozunk többé.

A válasz azonnal érkezik. Néha olyan érzésem van, mintha soha nem is lenne ott, máskor pedig - mint most is -, mintha a nyakamba lihegne.

Cloud003: Szép próbálkozás, ribancom.

Reina-Ellis: Komolyan mondom. Továbblépek, és te úgy döntöttél, hogy nem veszel részt benne. Tudom, hogy blokkolod az érzéseidet irántam. Megértem. Valószínűleg nekem is ezt kellene tennem. Sajnálom, és viszlát!

Ahogy megnyomom a küldés gombot, a szemem elhomályosul, becsukom, hogy leküzdjem a nyomást.

Most már vége.

Az összes rossznak és kimondatlan szónak.

Minden titoknak és hazugságnak.

Vége!

Nem érkezik válasz - nem mintha számítottam volna rá. Ő egy bunkó; mindig elgondolkodtat, hogy mi jár a fejében.

Remélem, hogy ezzel a búcsúval véget ér köztünk minden, de kétlem, hogy így lesz. Ellentétben a Blackwood College környékén elterjedt hiedelemmel, vannak érzéseim. Elsajátítottam a megtévesztés művészetét, és nem mutatom ki őket.

Megérintem utoljára a karkötőmet és elindulok.

Ma este mindent magam mögött hagyok, és újra együtt leszek az egyetlen emberrel, aki mindig feltétel nélkül szeretett.

Aki az életét adta értem.

Reina

Jelen

Asher alakja elmosódik, miközben próbálok levegőt venni. Van valami bénító a fájdalomban. Nem maga a fájdalom, hanem az agy reakciója arra, hogy metaforikusan megtámadják. A támadásra leáll, és inkább az érzéket-lenséget választja, mert néha az érzéketlenség az egyetlen módja a túlélésnek. Bárcsak fizikai fájdalom lenne. Bárcsak valódi támadás lenne az a gyötrelem a nyakamban és a vállamban minden egyes mozdulatnál, amit érzek. Abban a hitben éltem, hogy hamarosan elmúlik.

Ez a fájdalom nem fog.

Ez a legmegrázóbb, legvalósabb formája.

A combjaim még mindig fájnak a tegnap együtt töltött éjszakától Asherrel. A belsőm még mindig fáj az érintésétől, attól ahogyan kitöltött, ahogyan megcsókolt és hátrafeszített.

Néhány pillanattal ezelőtt a szívem szárnyalt, majdnem a plafonig lebegtem a sok pillangótól. Hülye kis pillangók.

Most lemészárolták őket, vért és ragacsos marad-ványokat hagyva maguk után.

Ahogy remegő lábaimat a mellkasomhoz húzom, hangosan és tisztán hallom: a szívem összetörik. Hallom a törést, a zuhanást. Szinte látom a darabokat, ahogy körülvesznek, mint a törött üvegszilánkok.

És mindez a pózna előtt álló, öltönyös férfi miatt.

A férfi miatt, aki csak bosszúból közeledett felém.

Bíztam benne. Beleszerettem.

Figyelmen kívül hagytam minden jelet és az ösztöneim suttogását, hittem neki. A megmentőmnek tekintettem, pedig végig ő volt a Kaszásom. A logikus az lenne, ha felállnék és odamennék. Meg kellene rángatnom a vállánál fogva, arcon kellene csapnom, és megkérdezni tőle, miért tette ezt velem - velünk. Már a puszta gondolatra is könnyek gyűlnek a szemembe. Nem tudok úgy szembenézni vele, hogy ne törjek össze a lábai előtt. Gúnyolódni fog velem, és szörnyetegnek nevez; azt fogja mondani, hogy minden az én hibám. Ezt most nem bírom elviselni. A páncélom lehasadt, és most egy haszontalan kupacban hever a törött darabok között.

Szóval megteszem az egyetlen dolgot, amit tudok ebben a pillanatban. Belemélyesztem az ujjaimat a földbe, és kapaszkodónak használva felállok.

Van valami rendkívül nehéz abban, amikor egy esés után felállsz. A föld folyamatosan húz lefelé, mintha nem akarna elengedni. A gravitáció az oka, tudom, de az agyam most képtelen feldolgozni ezt a tényt.

Hosszú másodpercekbe telik, de sikerül bizonytalanul megállnom. Nem nézek Asherre, egyetlen pillantást sem vetek rá. Ha megteszem, akkor csak tovább zúzom a törött darabokat. Vérrel itatom át őket, a mellkasomba temetem, és menthetetlenül nagy lesz a felfordulás.

Egyik lábamat teszem a másik elé.

Egy lépés.

Két lépés.

Meg tudom csinálni. Tudok járni.

Egy örökkévalóságnak tűnik, mire elérem a bejáratot. Üres, kietlen és... rossz.

A kórházi érzés bosszúból visszatér.

Minden olyan kibaszottul rossz, a háztól kezdve az ürességen át az átkozott levegőig.

Jason a bejáratnál áll, a kétszárnyú ajtónak támaszkodva. Kidolgozott karjait keresztbe fonta a mellkasán, miközben összevont szemöldökkel figyel engem.

Végig tudta.

Ezért figyelmeztetett Cloud003 Instagram-fiókján keresztül. Ha eléggé odafigyeltem volna, valószínűleg tehettem volna valamit. Megállíthattam volna magam, mielőtt ilyen mélyen beleestem volna Asher csapdájába.

A gond az, hogy nem is éreztem, amikor becsábított. Nem éreztem a cselszövést, sem a manipulációt. Gyanakodtam rá, de sosem annyira, hogy azt higgyem, szó szerint az életemre tör.

Csak akkor éreztem a lökést, amikor elestem. Csak akkor vettem észre az esést, amikor darabokra törtem a fa alatt.

- Jól vagy? - kérdezi Jason, de nem mozdul az ajtó mellől.

Csikorgó cipőtalppal állok meg a lépcsőfoknál. Amikor találkozom a tekintetével, mozdulataim lassúak, és szinte robotszerűek. Elzsibbadtam a sírás elfojtásától.

A forró nap fölöttünk akár szürke felhővé is válhatna. Nincsenek bennem érzések, nem látok semmit, és a szaglásom is megszűnt. A világ színtelenné vált, és fogalmam sincs, hogy vissza akarom-e kapni a színeket.

- A francba - dörzsöli meg a tarkóját, és elindul felém, mintha egy sérült állat lennék. - Asher mondott valamit? Tudtam, hogy az a seggfej el fog taposni téged.

- Miért nem mondtad korábban? - Nem ismerem fel a hangomat; semleges és halott, színtelen, mint a világ körülöttem.

Ismét megdörzsöli a tarkóját, úgy tűnik, kényelmetlenül érzi magát.

- Asher megfenyegetett engem és anyámat. Nem lenne hova mennie, ha Alex kirúgja, úgyhogy itt kell maradnunk, amíg be nem biztosítom a pozíciómat az NFL-ben.

- Miért gondoltad meg magad?

- Nem tudom tovább nézni, hogy hősként tekintesz rá, amikor ő a legnagyobb ellenséged. - A hangja minden egyes szóval megkeményedik. - Soha nem törődött veled, Reina. Az önző, elbaszott létezése során Asher Carson egyszer sem nézett rád úgy, mintha érdekelné a jóléted.

Összevonom a szemöldökömet.

Igen, lehet, hogy Asher csak bosszúból közeledett felém, és mindig is seggfej volt, de láttam azokat az apró jeleket, ahogy a szeme megenyhült, láttam a szeretete jelét a zöld tekintetében, az állkapcsa megfeszülését, aztán mintha nem akart volna többé törődni velem.

De nem számít, ugye?

Mindez nem törli el azt, amit tett. Egyértelmű volt a szándéka a tetőn, az osztályteremben és az öltözőben.

Meg akart ölni.

Nem azt mondják, hogy a tettek hangosabban beszélnek, mint a szavak? Tanúja voltam a tetteinek. A pokolba is, még mindig érzem azokat a hátborzongató rezdüléseket a csontjaimban.

- Mondj el mindent, amit tudsz, Jace.

A kedves barna tekintete találkozott az én elszánt pillantásommal.

Az agyam azt mondja, hogy vonuljak vissza a szobámba, bújjak a takaró alá, és sírjak, de a lepedőm még mindig olyan szagú, mint tegnap. A pokolba is, az egész testem őrzi még az illatát.

Még mindig érzem a tegnap estét, még mindig rajtam van a nyoma oly módon, amit még én sem akarok bevallani magamnak.

Különben is, ha szabad kezet adok a komor felhőnek, eluralkodik rajtam, és nem marad más, csak a depresszió és a sötét gondolatok.

A legjobb, ha tisztában vagyok azzal, mit tettem. Nincs félelmetesebb a tudatlanságnál. Lassan a bőröd alá kúszik, elevenen felemészt, és amikor úgy döntesz, hogy cselekszel, már túl késő. Megoldom, mielőtt megold-hatatlanná válik.

- Gyere velem - billenti oldalra a fejét Jason.

Nem kérdezek, követem a medenceház felé. A vállai kerülnek a figyelmem középpontjába, miközben próbálom tartani a lépést mögötte. Az agyam folyamatosan más irányba húz. Egyik részem vissza akar rohanni Asherhez, és követelni tőle az igazságot. A másik részem hagyja, hogy a komor felhő csúnya dolgokat suttogjon az agyamba.

Látod? Egy senki vagy.

Miért nem követed Ariannát és halsz meg?

Senki sem törődik veled.

A becsukódó ajtó hangja némítja el a démonokat. Nem vettem észre, hogy a medenceházban vagyunk, amíg Jason be nem zárta a dupla ajtót.

Valami nagyon titokzatosról lesz szó, ha ezt teszi.

- Tudtam, hogy eljön ez a nap - szólal meg, miközben a szemközti falon lévő tévé felé veszi az irányt. - Biztos voltam abban, hogy ennek hasznát veszem - húz elő egy pendrive-ot a zsebéből, és a tévéhez csatlakoztatja. - Készen állsz? - néz hátra.

- Miért?

- Ezek a felvételek megmutatnak mindent, amit tudnod kell.

A tenyerem nyirkossá válik, miközben lassan bólintok.

- Talán jobb lenne, ha leülnél, Reina - mutat a TV előtt sorakozó párnákra.

Csigalassúsággal közeledem feléjük, hirtelen nem vagyok biztos benne, hogy itt kellene lennem.

Mielőtt hangot adnék a gondolataimnak, Jason elindítja a felvételt.

A felvételek szöge oldalirányú, és a minősége olyan szemcsés, mint a régi biztonsági felvételeknek. Mintha titokban vették volna fel.

Nincs hang, csak egy kép Asherről és rólam, ahogy az öltöző előtt állunk. A futballcsapaté, azt hiszem. Én kék pomponlány egyenruhát viselek, Asher pedig kék Tigers dzsekit, ami azt jelenti, hogy a felvétel még a gimnáziumi időkből való.

Bár nem hallok semmit, de a bőrömön érzem a rosszindulatot. Asher dühösnek tűnik, állkapcsa megfeszül, kezei ökölbe szorulnak az oldalánál. Én viszont nyugodtnak látszom. A karom keresztbe fonom a mellkasom előtt, az arckifejezésem pedig semleges, mint a hamis képeken az interneten.

Miközben ő a fogait csikorgatva szavakat présel ki magából, én mozdulatlanul állok. Csendben. Semmi reakció.

Elbűvöl a jelenet: az ő testének hullámzó feszültsége, az enyém teljes ellazulása.

Vajon tényleg nyugodt vagyok?

Oldalra billentem a fejem, és figyelek. Kívülről nézve teljesen nyugodtnak tűnök. A körmeim azonban a karjaimba mélyednek. Nem elég erősen ahhoz, hogy felsértse a bőröm, de ott vannak. Azért csinálom, hogy visszafogjam magam. Ezt anélkül is meg tudom állapítani, hogy emlékeznék erre a bizonyos jelenetre.

De mit fékeztem meg? A reakciómat? Az érzelmeimet?

Pontosan mit rejtegettél, régi Reina?

Asher elsuhan mellettem a vállamnak ütközve, az erejétől hátratántorodom, de megtartom magam. Amint eltűnik a színről, egyenesen a kamerába bámulok. A tekintetem teljes mértékben készen áll arra, hogy lelkeket boncoljon és életeket tegyen tönkre.

Ez a kemény Reina.

A Reina, akivel senki sem baszakodhat.

A képernyő rögtön utána elsötétül.

Tovább bámulom, mintha Asher és én még mindig ott lennénk.

- Ez csak egy töredéke a kapcsolatotoknak. - Jason visszatereli magára a figyelmemet. - Valójában sosem voltatok együtt.

- Ki vette fel? - A tekintetem a fekete képernyőről az arcára csúszik.

Szünetet tart, mintha ez lenne az utolsó kérdés, amire számított, hogy felteszem. Tudni akarom, hogy kire néztem azzal a jeges tekintettel. Volt valaki, aki felvett valamit, amit nem kellett volna, és tudni akarom, hogy megfizetett-e azért, hogy betolakodott a magánéletembe.

- Valaki a focicsapatból. Nem vagyok benne biztos. Pár éve találtam a neten.

- Minden videót megtartasz, amit a neten találsz?

- Amelyik téged érint, igen. Barátok vagyunk, hercegnő, emlékszel?

- Nem, nem emlékszem. Ez ebben a lényeg, Jace. - válaszolom csalódottan. - Mit tudsz az Ariannával való kapcsolatomról?

- Ashernek és nekem talán voltak problémáim, de nem olyan nagyok, hogy gyilkos szándékai lettek volna velem szemben. Valami azt súgja, hogy mindez Arianna halála után kezdődött.

Jason lehuppan mellém. A tekintete elveszik a fekete képernyőn, ahogy az enyém is korábban.

- Barátok voltatok.

- Definiáld a barátság fogalmát.

- Kívülről? Legjobb barátok. Soha nem csinált semmit anélkül, hogy te ne lettél volna mellette. Te voltál a példaképe, és annyira függött tőled, hogy Ashernek ez nem tetszett.

A neve hallatán újra és újra feldühödöm.

A szempilláim megrebbennek, ahogy küzdök a semmiből rám zúduló fájdalom ellen. Azok a törött darabok most megpróbálják átszúrni azt, ami a szívemből megmaradt, mintha azt követelnék, hogy minden részemnek meg kell halni.

- Mi változott? - kérdezem magasabb hangon. - Korábban azt mondtad, hogy bántott, ezért nem fogtam vissza magam.

- Nem vagyok benne biztos - vonja meg a vállát. - Csak annyit tudok, hogy Arianna furcsán viselkedett közvetlenül az öngyilkossága előtt.

- Hogyhogy furcsán?

- Jobban ragaszkodott hozzád. Asher a szokásosnál is jobban elhatárolódott tőled. Rosszkedvű voltál, és úgy tűnt, hogy millió gondolat jár a fejedben.

- Azt mondtad, hogy öngyilkosságba kergettem, ho-gyan?

- Ezeket Asher mondta, nem én. Úgy látszik, Arianna azt mondta, hogy te vagy a hibás, mielőtt leugrott.

Halk zihálás szakad ki belőlem, és a hangom kísér-tetiesbe fordul.

- Hogyan lehettem én a hibás?

- Fogalmam sincs, de Ashernek ez a rögeszméjévé vált. Összeveszett Alexszel is emiatt, közvetlenül Arianna halála után. Követelte, hogy az apja szakítson meg minden kapcsolatot veled, de ő nem hagyta magát, és azt mondta neki, hogy hagyja abba az irracionális viselkedést.

Összeszorul a mellkasom a férfi védelmezésétől, aki betöltötte apám halála után a szerepét.

- Alex nem hitt neki? - Jason a fejét rázza. - És te? - A hangom annyira tele van reménnyel, hogy az már szánalmas.

- Nem számít, hogy én mit hiszek.

- Nekem számít.

Ha Jace a Cloud003, akkor talán ő az egyetlen barátom ebben a káoszban, és most szükségem van valakire, akire támaszkodhatok.

- Persze, hogy nem, Reina. Lehet, hogy voltak nézeteltérések a halála előtt, de úgy szeretted Ariannát, mintha a húgod lenne. Ő volt az egyetlen, akivel soha nem viselkedtél sznobként vagy ridegen.

- Akkor miért hiszi Asher, hogy bántottam Arianát?

- Nem tudom. Őszintén szólva, nincs bizonyíték arra, amit mondott. Ő volt az egyetlen a tetőn, amikor Arianna öngyilkosságot követett el, így nincs más szemtanú. Szerintem csak arra használja fel a húga halálát, hogy fájdalmat okozzon neked. Mivel korábban nem tudott megszabadulni tőled, ez egy aranyat érő lehetőség számára.

A tenyerem izzad, ahogy összekulcsolom a kezem.

Nem.

Bármilyen szörnyű is Asher haragja valódi és kézzelfogható. Láttam az erejét a zöld szemében, és megízleltem a nyelvemen. Nem csupán képzelgés, ami a fejében van. Tényleg azt hiszi, hogy közöm van Arianna öngyilkosságához. Ki kell találnom, hogyan bizonyítsam be az ártatlanságomat, méghozzá gyorsan.

Asher tempója alapján ítélve, legközelebb nem leszek ilyen szerencsés, amikor visszajön a lelkemért.

- Tegnap mondtál valamit arról, hogy a dolgok elfajultak, mielőtt Izzy leállított - találkozik a tekintetünk Jasonnel.

- Igen - dörzsöli meg a tarkóját. - Szerintem az életedre hajt, Reina. Azok a támadások csak előkészületek a nagy fináléra. Legközelebb arra kényszerít, hogy leugorj egy tetőről, mint ahogyan Arianna tette.

A gondolatra felkapom a fejem, de nem azért, mert félek, hanem inkább azért, mert ez a feltételezés annyira fáj.

- Gondolod, hogy ő vert össze az erdőben? - kér-dezem.

- Valószínűleg.

A szívem megmaradt része összezsugorodik és kővé válik.

Asher mindent elvett tőlem.

Talán én is elvettem tőle mindent.

Most már semmink sincs.

Nem azt mondják, hogy azok a legelszántabbak, akiknek nincs vesztenivalójuk?

Asher

Az élet furcsa.

Egyik nap még csupa unikornis és szivárvány, a másik nap pedig egyenesen a pokolba vezet.

Harcolj vagy menekülj.

Ölj vagy megölnek.

Kiegyenesedek Ari sírja előtt, egyik kezemmel a másikat magam elé szorítom.

Arianna Carson, szeretett lánygyermek és testvér.

Minden egyes szó egy kegyetlen döfés. A mondat olyan hátborzongató, mintha vérrel írták volna.

Olyan fiatalon halt meg, a legszebb éveiben, tizenhét évesen, mielőtt betöltötte volna a tizennyolcat.

A mosolya kezd elhalványulni az emlékeimben. Összeomlott és elégett azon a három évvel ezelőtti napon.

Csak a könnyáztatta arcát látom, az ajka remegését, és a fehér ruhát, amely mögötte lobogott a szélben, ahogy a peremen állt.

Az arca sápadt volt, miközben reszketett, mint egy falevél, és beismerte a szavakat, amelyekkel ott helyben megölt engem.

A szavak, amelyek véget vetettek a kibaszott életemnek az övével együtt.

Annyira sajnálom.

Rövid időre lehunyom a szemem, hogy eltaszítsam magamtól az emlékek áradatát - az arckifejezését, vagy azt, ahogy a lábai megadták magukat...

Itt kellene állnia mellettem, amikor meglátogatjuk anya sírját. Azt mondta volna, hogy ne gyűlöljem azt a férfit, aki az apánkként viselkedett. Azt mondta volna, hogy hiányzik anya, és megölelt volna.

Tíz éves korom óta tudom, hogy Alexander egy hasznavehetetlen apa. Ha azt akartam, hogy a kishúgom-nak és nekem jó életünk legyen anya halála után, fel kellett nőnöm. Így hát azt tettem, amit a legjobbnak gondoltam: én lettem az anyja, az apja, a bátyja és a legjobb barátja egy személyben.

Én lettem Ari világa, ő pedig az enyém.

Amíg el nem hagyott engem, és nem csatlakozott anyához.

Előrehajolok, és végigsimítok a sírkövön. A temetése után egész éjjel itt ültem, és azon tűnődtem, hol rontottam el.

Túlságosan védelmező voltam? Nem voltam elég figyelmes? Túlságosan ostoba voltam?

Aztán rájöttem, hogy nem csináltam semmit. Ari azt mondta, hogy sajnálja. Nem akar elhagyni engem, de nem maradhat ebben a világban.

Egy olyan világban, ahol Reina létezik.

Ezután úgy döntöttem, hogy én is elmegyek, mert én sem akartam egy ilyen világban élni. Nem akartam látni, hogy Reina kibaszottul lélegzik, amikor az utolsó családtagom hat láb mélyen fekszik.

Alexander nem számít. Számomra ő csak spermadonor volt, soha nem viselkedett apaként. A csekkírás szponzorrá tette őt, nem pedig szülővé.

Valójában inkább Reina számára volt szülő, mint az igazi gyerekei számára. Mi csak egy kibaszott teher voltunk, akikre költenie kellett a pénzét.

Amikor elmentem Angliába, megígértem, hogy mindent magam mögött hagyok.

Akkoriban Reina pontosan tudta, mit gondolok róla, és azt akartam, hogy szenvedjen a halála napjáig. Azt akartam, hogy a bűntudat belülről eméssze fel, amíg öreg és ősz nem lesz, és amíg továbbra is Blackwoodban él.

És ő elfogadta a büntetését. A mi büntetésünket.

De azon az éjszakán megszegte a szabályokat.

Szökni akart.

Bassza meg. Bassza meg a türelmem, hogy lássam, amint fokozatosan tönkremegy.

Nem nézem tovább, nem próbálok távol maradni.

Reina meg fog fizetni, és úgy, ahogy én akarom. Egy háztető szélén függve, kikötözve, és segítségért könyörögve, ami nem jön.

A sírja a tiéd és az enyém mellett lesz, Ari.

A húgom volt az életem értelme. Aznap, amikor meghalt, én is vele együtt haltam.

Ami a hamvaiból feltámadt, vérszomjas démonná lett.

Reina vérére éhezik.

Asher

Abban a pillanatban, ahogy Alexander megérkezik a temetőbe, elköszönök.

Szemrehányóan néz rám, és kísértésbe esem, hogy összecsapjak vele, de ezt soha nem tenném Ari sírja mellett.

Vajon az asszisztense emlékeztette arra, hogy ma van a lánya halálának évfordulója? Vajon csak a látszat kedvéért teszi, vagy tényleg emlékszik rá, hogy Ari mennyire szerette őt a hasznavehetetlensége ellenére?

A hazafelé vezető út olyan, mintha egyenesen a pokolba mennék vissza. Blackwood épületei addig nyúlnak, ameddig a szem ellát - mind fenséges, és olyan kibaszott üres, mint a bennük lévő emberek.

Ebben a városba az olyan emberek, mint Ari, sosem illettek bele. A csendes stréberek, a félénk emberek, akik nem a divathoz vagy a társasági élethez öltöznek - ők a kitaszítottak, azok, akikkel senki sem törődik, vagy akiknek a hiányát senki sem veszi észre.

Ebben az istenverte városban az olyanok uralkodnak, mint Reina és én - a népszerű, gyönyörű, kibaszott szörnyetegek.

Mi arra születtünk, hogy a tápláléklánc csúcsán legyünk, míg Arit mindig is arra szánták, hogy a legalsó szintre kerüljön, ahol bárki eltaposhatja.

Három évvel ezelőtt elmentem, és vissza se néztem. Megfojtott a képmutatás és... valami más. Kurvára távol kellett maradnom Blackwoodtól.

Amíg ment.

Aztán visszatértem, és mintha el sem mentem volna.

Vicces, hogy három év egyszerre túl hosszúnak és túl rövidnek is tűnhet.

A felszínen semmi sem változott. Blackwood még mindig tele van üres lelkekkel és arctalan emberek tömegével. Mélyen belül szinte felismerhetetlen.

Leparkolok a ház elé és a bejárat felé indulok. Fogalmam sincs, mi a faszt keresek itt. Ez az utolsó hely, ahol Ari halálának évfordulóján lenni akarok.

Itt találkozott először Reinával, és mosolyogtam, amikor összebarátkoztak.

Mint egy kibaszott idióta.

Meglazítom a nyakkendőmet; ez az izé gátolja a levegővételt. A mozdulataim elakadnak, amikor kinyílik a medenceház ajtaja. Jason jön ki először, és leugrik a lépcsőn, majd mosolyogva nyújtja a kezét.

Sápadt, puha ujjak kapaszkodnak az övébe, és a nyakkendőm szorítása kezd halálossá válni.

Már azelőtt tudom, ki az, mielőtt kilépne. Azok az ujjak. Az a kibaszott kéz.

Az összes felgyülemlett energia, ami reggel óta gyötört, vörös köddé változik, ami elborítja a tekintetem, és elfojtja a levegőmet. A vágy, hogy levágjam a kezét, és megetessem a kutyákkal, eluralkodik rajtam.

Hogy a picsába merészel hozzányúlni ahhoz, ami az enyém?

Hogy a picsába merészeli hagyni, hogy ezt tegye?

Gyilkos tekintetem a lányról a férfira siklik. A démonaim azt suttogják, hogy menjek oda, vágjam pofán Jasont, és vegyem vissza, ami az enyém.

Reina az enyém. Kurvára az enyém.

És ha kell szétcseszem a világot, hogy az is maradjon.

Amit tervezek vele, az nem ütközik ezzel a ténnyel. Csak azért, mert szabadságot adtam neki, még nem jelenti azt, hogy más férfival parádézhat, mintha minden joga meglenne hozzá.

Egyébként is, mit csináltak a medenceházban?

Csak akkor csillapodik a gyilkos szándékom, amikor Jason int neki, és elindul az Elizabeth-tel közös kis ház felé. Reina alig vesz tudomást róla, hogy közeledik felém.

Nem emeli fel a fejét, így nem láthatja, hogy figyelem a telt ajkai enyhe remegését, miközben szőke haja önfeledten omlik a vállára. A rövidnadrágja minden egyes lépéssel felhúzódik vékony combjára, mintha azzal csábítana, ami alatta van, azzal, amit tegnap este megkóstoltam.

Abban a pillanatban, amikor megkaptam őt, amikor beletemetkeztem a melegébe, és belenéztem óceánkék szemébe, különös energiát éreztem.

Olyan, mint az óceán vonzása, amikor önszántadból gyalogolsz bele a halálért, vagy a szirének dala, amikor a semmibe csalogatnak.

Reina ilyen hatással van az emberekre.

Előbb csalogat, aztán csapdába ejt.

Manipulál, aztán lecsap.

Ő az angyalnak öltözött ördög.

Három éven át ezt hittem, és még mindig hiszem, hogy így van.

Ő találta ki ezt a kibaszott amnézia dolgot, amivel folyton összekeveri a lapjaimat. Folyton úgy viselkedik, hogy összezavarja a kibaszott fejemet.

Nem szabadna a fejembe férkőznie, nemhogy össze-zavarnia.

A tervem egyszerű volt: megkínozni, aztán megölni. Megkínozni, aztán véget vetni a nyomorult életének.

Még egyszer utoljára az enyém lesz, aztán félredobom.

Most a határok elmosódnak minden egyes szóval, ami a kibaszott szájából elhangzik, azzal, ahogy térdre ereszkedett előttem, ahogy behódolt nekem, ahogy szétnyitotta a száját és a lábait, mintha mindig is az enyémek lettek volna. Az enyém volt.

Nem csak velem tette ezt. Észrevettem, ahogy a pomponlányaival bánik, ahogy nevet és visszaszól, ahogy kurvára mosolyog.

Reina nem mosolygott.

A tizenhatodik születésnapja körül abbahagyta a mosolygást.

A mosolya megvetéssel és rosszindulattal volt tele.

Nem valódi.

A kórház óta többször kaptam rajta, hogy szívből mosolyog és nevet, mint ahányszor meg tudnám számolni.

Lefényképeztem ezeket a mosolyokat, amikor nem figyelt, és később áttanulmányoztam a képeket, hogy lássam, vajon megint csak tetteti-e magát.

Nem tette.

Majdnem olyan őszinte volt, mint tizenéves korunkbam.

De most ismét komor. A vállai megfeszülnek, és a gondolatai mintha máshol járnának. Elhalad mellettem anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetne rám.

Kétlem, hogy egyáltalán észrevette volna, hogy ott állok.

Léptei nehezek és lassúak, ahogy a lépcsőn elindul, a korlátba kapaszkodva tartja egyensúlyát.

Egy rántással elengedem a nyakkendőt.

Mióta a kórházban felébredt, ez az első alkalom, hogy Reina nem veszi tudomásul a létezésemet. Általában már egy mérföldről megérzett, és olyan dacosan és szúrósan nézett rám, hogy a farkam megkeményedett.

Meggyújtja bennem ezt a dolgot, egy tüzet, egy kis szikrát, megnyomja a kibaszott kapcsolót, amiről azt hittem, hogy soha többé nem fogom érezni senkivel.

A mai Reina más. Kurvára hasonlít a régi önmagára.

De hát nem ezt akartam? A régi Reina olyasvalaki, akivel elbánhatok, akit megkínozhatok és megölhetek. Megérdemelné. Ezért akartam, hogy térjen vissza a régi önmagához.

Most, hogy megkaptam, amit kívántam, a torkánál fogva akarom megragadni, és előbaszni belőle azt a régi ribancot.

Az új Reina vajon már halott?

Reina

Két napig vagyok a szobámban - legalábbis így gondolom, miután megszámoltam, hányszor hozott nekem ételt Izzy.

Ez a komor felhő úgy lebeg a fejem felett, mint a közelgő végzet.

Küzdöttem ellene, legalábbis megpróbáltam.

Próbáltam nem hagyni, hogy elfoglalja a gondolataimat, de egy bizonyos ponton mégis megtette.

Először fordult elő, hogy nem volt kedvem az ételhez, amit Izzy az ajtó előtt hagyott. Még csak le sem zuhanyoztam, és át sem öltöztem. Nem aludtam, és nem csináltam semmit.

Két napig a takaró alatt kuporogtam a sötétben, és hagytam, hogy azok a fekete gondolatok körbe vegyenek.

Folyamatosan suttogtak és morogtak, mintha senki más nem hallhatná őket. Végül is csak nekem szólnak.

Miért nem engeded el?

Miért ragaszkodsz egy olyan élethez, ami semmit sem jelent neked?

Senki sem venné észre, hogy eltűnsz, tudod.

Senki, baszd meg!

Bizsergés járja át az orromat, és nyomás gyűlik a szemem mögött, de nem sírok. Mintha nem tudnék. Nincs jogom hozzá.

Nincs jogom semmihez.

Ellenálltam a felhő suttogásának és morgásának, de miért is tettem? Mi az, aminek ellen kellene állnom?

Az életem egy rakás szerencsétlenség, és bár nincs vesztenivalóm, de nyernivalóm sincs.

Ha Asher ellen fordulok, ha megfizettetném vele, amit velem tett, mi értelme lenne?

Felszabadultnak fogom érezni magam a végén? Találnék új életcélt?

Tegnap kopogtatott az ajtómon. Nem válaszoltam, és elment.

Remek. Nem akarom többé látni az arcát, soha többé.

Nem akarok arra gondolni, hogyan játszott a szívemmel, a testemmel és az elmémmel, hogyan engedte, hogy a komor felhő elborítson.

Vagy mégis?

Végül is a komor felhő csak a fejemben van. Tisztában vagyok vele, tényleg, de ez nem jelenti azt, hogy ellen tudok állni neki.

A páncélom még mindig képtelen újjáépülni a kapott sokk után.

Az ajtókopogás riaszt fel érzéketlen állapotomból. Nem nyitok ajtót. Ha Izzy az, akkor otthagyja a tányért az ajtó előtt, majd visszajön, hogy elvigye úgy, ahogy van.

- Reina.

A szívem, amiről azt hittem, hogy már rég halott, újra megelevenedik ettől a hangtól, a mély, enyhén rekedtes hangjától, ami boldogságot hozott nekem, közvetlenül azelőtt, hogy összetört, és ennek a komor felhőnek a karmaiban hagyott.

A kilincs zörög, majd a zár hatására visszakattan a helyére.

- Nyisd ki!

Miért? Hogy szörnyetegnek nevezhessen, és még mélyebbre mártsa a kést? Hogy ránézzek az arcára, és rájöjjek, hogy sosem volt az enyém, és hogy végig ostoba voltam?

Nem, köszönöm.

Különben is, az életemet akarja. Nem fog leállni, amíg ki nem szívja belőlem az utolsó leheletet is. A gondolatra egész testemben borzongás kígyózik a bőröm alatt.

- Nyisd ki azt a kurva ajtót, vagy porrá zúzom. - A hangjából eltűnik minden türelem, lüktet az elfojtott dühtől.

Nincs kétségem afelől, hogy betöri az ajtót, ha úgy dönt.

Érdekel ez engem? Nem.

Azt csinál, amit akar, de ha azt várja, hogy én leszek az, aki kinyitja neki az ajtót, akkor csalódni fog. Nem fog megtörténni.

A gazembereket semmilyen körülmények között nem engedhetjük be. Egyszer elkövettem ezt a hibát, és lám, hova vezetett.

- Reina - morogja a nevemet azon a mély, férfias hangon, amitől még mindig összerándulnak a lábujjaim.

Mikor hagyja már abba, hogy a hatalmába kerítsen? Jövő héten? A következő hónapban? Vagy jövőre?

- Bújj el, amíg csak tudsz - mondja, mielőtt a jelenléte eltűnik az ajtó elől.

Nem tudom, hogyan érzem, hogy már nincs ott, de egyszerűen csak érzem.

Elment. Egyelőre.

Ledobom magamról a takarót. Valahogy a látogatására megemelkedett a testhőmérsékletem, és a homlokomon és a halántékomon izzadságcseppek jelennek meg.

Ilyen hatással van rám, Asher. A bőröm alá férkőzik, és mielőtt észrevenném, csapdába ejt, megkötöz egy tetőn, megfojt, mert eltervezte, hogy megöl.

Istenem, ez annyira elcseszett!

A szoba sötét, és az én lélegzetem és Asher maradék illata van a lepedőn: szantálfa és citrusfélék, melegség és hidegség.

Nem cseréltem le a lepedőt, amin keféltünk. Valószínűleg le kellett volna, de nem maradt rá energiám.

Az ablakra húzott vastag függönyök miatt azt sem tudom, hogy nappal vagy éjszaka van-e.

Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem az időt. Repülőgép üzemmódra állítottam, és azóta nem is foglalkoztam vele.

Délután öt óra van.

Amint kikapcsolom a repülőgépes üzemmódot, a telefonom végtelen számú üzenettől, e-mailtől és nem fogadott hívástól zsibong. Lucy és Naomi aggódó SMS-eket küldött arról, hogy hol vagyok.

Azon gondolkodom, hogy kitalálok valami hazugságot. Elvégre pontosan ilyen volt az életem a múltban: hazudozó, otthonromboló, és minden, ami a kettő között van.

Különben is, nem akarom megmagyarázni, milyen állapotban vagyok. Még magam sem értem.

Azon gondolkodom, hogy azt mondom nekik, hogy influenzás vagyok, amikor egy Instagram üzenet felkelti a figyelmemet.

Cloud003. Két napja küldte, vagyis aznap este, miután Jason elhívott a medencés házba.

Mintha ellenőrizni akart volna engem. A mellkasom felmelegszik a gondolatra.

Jason tegnap tényleg beugrott, de miután kopogtatott, és nem kapott választ, elment.

Rákattintok az üzenetre.

Cloud003: ...

Mi a fene ez? Csak három pont?

Válaszolok, még mielőtt elgondolkodnék rajta.

Reina-Ellis: Mi a faszt akar ez jelenteni?

A válasz azonnal érkezik.

Cloud003: Idegen nyelv. Csak így tovább, Ellis.

Ez egy apró mosolyt csal elő belőlem.

Reina-Ellis: Mit akarsz tőlem?

Cloud003: A puncidon kívül?

Forgatom a szemem.

Reina-Ellis: Igen, azon kívül.

Cloud003: Mindent, amit csak fel tudsz ajánlani, ribancom.

Reina-Ellis: És a sötét gondolataim?

Nem is tudom, mi a fenének említem ezt. Azt hiszem, szükségem van valakire, akinek kiadhatom magamból a fájdalmat. Persze, elmondhattam volna személyesen is Jasonnek, de a félnévtelenség - az ő részéről, nem az enyémről - megmagyarázhatatlan bátorságot ad.

Cloud003: A komor felhő?

Ajkaim szétnyílnak, ahogy a szavakat bámulom.

Reina-Ellis: Honnan tudsz te erről?

Cloud003: Mindent tudok rólad.

Reina-Ellis: Olyan, mintha az agyamban lennél, vagy mi?

Cloud003: Bárcsak így lenne. Akkor mindent első kézből tudnék.

Talán már meséltem neki róla a korábbi találkozásaink során. Elvégre a régi Reina bevallotta, hogy érzéseket táplál iránta. Talán ezért jött el Jason, hogy megnézzen engem.

Reina-Ellis: Ez fájdalmas. Nem tudok mozogni, inni, enni vagy bármit csinálni. Az egyetlen mozgás az az a jel az agyamban, ami arra ösztönöz, hogy nyissam ki az ablakot, és ugorjak, csak ugorjak, és lássam, milyen felszabadító érzés, ha jön a szabadság.

Az ujjaim a telefon felett lebegnek, ahogy a pontok megjelennek és eltűnnek, jelezve, hogy gépel.