MEGZSAROLVA

Stevie J Cole

Stevie J. Cole - Meet Hate Love - Megzsarolva

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Published by Squirrel Publishing 2023

Copyright © 2023 by Stevie J. Cole

All rights reserved.

Hungarian edition © Book Dreams Kiadó 2023

Hungarian translation © Fazakas Emese

A szöveget gondozta: Fazakas Emese

Bakos-Fejér Anikó

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861897

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

Minden jog fenntartva!

Az a férfi, aki még soha nem dühített fel egy nőt, kudarcot vallott az életben.

Christopher Morley

1.

Vance

Sok férfi azt hiszi, hogy a farkuk csodálatos, de az enyém... Az enyém csodálatosságára van bizonyíték.

Több mint kétmillió.

Nem, nem vagyok pornósztár. Csak egy egyszerű turisztikai újságíró, aki az új év első napján pokoli másnaposságra, monoklira, és a telefonjában őrült módon kattogó értesítésekre ébredt.

A reggeli napsütés beáramlott a lakásom ablakán, ahogy az ágyamban feküdtem, és rémülten bámultam a képet, amit éjfélkor posztoltam az InstaPic-re a farkamról, aminek a hegyén egy mogorva arc virított. A Times Square fényei és a golyóim a háttérben csak egy homályos folt volt, mert ahogy elnéztem, portré módba kapcsoltam a kamerát, és úgy fotóztam le a farkamat, mintha az a kibaszott Grand Canyon lenne. Rátettem egy előre beállított szűrőt és hastegeket:

#izgalmaspillanat

#boldogújévet

#csakegypöcsotthonnélkül

#monddhelloazénkisbarátomnak

#Paul.

Mert a Paul tökéletes név egy faroknak?

Lassan összeállt egy homályos kép az előző éjszaka eseményeiről. Kitántorogtam az apró manhattani lakásom erkélyére, előkaptam a farkamat, majd helikoptereztem vele. Persze, részeg állapotomban a helikopterezés a közelgő új évnek megfelelő „baszódj meg” volt, de ez a Paul, mégis mi a fasz?

- Bassza meg... - Nyögve vágtam a fejemet a fejtámlának. Az internet kibaszottul kitörölhetetlen; a lájkok és a megosztások úgy ketyegtek, mint egy telefonos adománygyűjtő doboz, amely pénzt gyűjt a púpos bálna megmentésére.

Két egész ötmillió like... komolyan? Turisztikai újságíróként a közösségi médiában való posztolás a munkám része. A pokolba is, a kattintgatás is a munkám része, és még sosem láttam ilyen mennyiségű lájkokat, megosztásokat és kom-menteket. Igaz, az a poszt, amit arról készítettem, hogy egy cápaketrecben majdnem összeszartam magam, miközben a cápa dédunokája körözött a rácsok között, közel háromezer nevető emojit ért el, de akkor is... Egy éjszaka, egy üveg Jack Daniels, egy szar döntés, és a #alegjobbfarokPaul hasteg trend lett az InstaPic-en.

A kedvelések sora áradt, de amikor észrevettem, hogy az egyik felhasználónév a gimnáziumi kémiatanáromé, a telefont az ágy végébe dobtam.

Pont öt másodpercig tartó infarktus futott végig rajtam. Az alabamai Casperville kisvárosban nőttem fel, ahol mindenki tudott mindenki dolgairól. Ha a nagyanyám rájön... Elképzeltem, hogy imacsoportot alakít a gyülekezetben a tiszteletemre. Valószínűleg küldött volna egy jegyet vissza Alabamába, és követelte volna, hogy harmadszor is keresztelkedjek meg. El fogja veszíteni a házát, biztosan nincs szüksége ilyen szarságokra éppen most.

A nappaliból sörösdobozok csörgése hallatszott, majd a szobatársam, Theo nehéz léptei követték, aki a folyosón tántorgott végig.

- Szent szar, ember!

A hálószobám ajtaja másodpercekkel azelőtt csapódott a falnak, hogy Theo bebotorkált a szobámba; szőke haja égnek állt, mintha elektromos kenyérpirítóba dugta volna a kezét. Felmutatta a mobiltelefonját.

- Nem láttad... - A nevetséges vigyor az arcán gyorsan lehervadt, amikor a tekintete találkozott az enyémmel. - Öregem, kitől kaptad a monoklit?

Á, a monokli... Blake Brentley ajándéka. A szexi, sötét hajú munkatársamé, akiért azóta rajongok, hogy néhány hónapja elkezdtem dolgozni a Wanderlust Mediánál. Dögös, szeszélyes, átkozottul formás idomokkal, és egy olyan jobbhoroggal, amivel szétrúgta a seggemet.

Theo megrázta a fejét.

- Felejtsd el a monoklit. A kibaszott farkad híres!

- Egek, törölnöm kell ezt a szart. - A telefonomért nyúltam, majd a képernyőn a beállításokat keresve suhintottam végig.

- A pokolba is, ember. - Theo átvetette magát a szobán, és elvette a telefonomat. - Megőrültél? - Úgy szorította a készüléket a mellkasához, mint valami értékes ereklyét.

- Ez egy kép. A farkamról. A közösségi médiában. - Az értesítések folyamatosan jeleztek. El akartam venni a telefonomat, de Theo lelépett az ágyról. - Ne már, Theo! Ha a munkahelyemen meglátják ezt a szart, elveszítem az állásomat.

- Cseszd meg a kilenctől ötig tartó munkádat, faszfej. El kell indítanod egy Lonely Fans[1]-t. Most! - Felkapta a laptopomat a komódról, és az ágyam végébe, a gyűrött lepedőre dobta. - Paul mindjárt gazdag gazembert csinál belőled. - Amikor nem mozdultam azonnal, Theo csettintett az ujjaival. - Az idő sürget.

Bámultam az idióta szobatársamat, miközben az értesítések folyamatosan jöttek.

- Minden másodperc, amit halogatsz, elveszett pénz.

Theónak volt egy Lonely Fans fiókja, de tudtam, hogy ő nem olyan ember, akitől tanácsot kellene kérnem. Öt dolcsiért még azt is felvenné, ahogy megdug egy sárgadinnyét, ha keresne vele.

- Én nem fogok...

- Minden egyes ilyen csippanás - mutatta felém a telefont - pénz. És ha felteszel egy linket a Lonely Fans oldalra, mielőtt az InstaPic leveszi azt a posztot Paulról - mert le fogja -, te fogsz kaszálni. Az előfizetők a seggeden keresztül...

Képzeletben pénzt dobált az égbe, aztán visszahuppant a földre, és úgy tett, mintha úszna benne. Theo hajlamos volt időnként meggondolatlanul cselekedni, de hát így van ez mindannyiunkkal. Az ágyékomra pillantottam, aztán a laptopomra.

- Több ezer dollár, Vance - ült fel a padlón. - Komoly pénz.

Mi van, ha Theónak igaza van? Mi van, ha komoly pénzt tudnék ebből csinálni? Kiszabadulhatnék a diákhitel adósságomból... Segíthetnék a nagymamámnak kifizetni az összes hitelt, amit a nagyapám megmentéséhez vett fel.

Végighúztam a kezem az arcomon, kinyitottam a laptopomat, és vonakodva megnyitottam a Lonely Fans honlapját.

A kurzor villant a felhasználónév szövegmezőben.

- Csináld, seggfej! - mondta Theo. - Csináld!

Tétován beírtam: A farkam utazik.

Tíz perccel később Paul fiókja készen állt, a Times Square előtti kép lett a köszöntő poszt. Nem mintha az lett volna eddig az életcélom, hogy faszos szelfiket készítsek és Lonely Fans fiókot nyissak. Az egész csak úgy az ölembe hullott, mint egy részeg sztriptíztáncosnő egy lepukkant szórakozóhelyen. És egyetlen épeszű srác sem hagyna ki egy ingyen fuvart, amikor kínálkozik a lehetőség.

2.

Blake

Július

Van egy mondás, amely szerint a balszerencse három különböző formában érkezik. Nos, ez az ideológia egy rakás csillámmal borított szar. A balszerencse úgy követ, mióta megszülettem, akár egy lappangó fing.

Vegyük például, hogy az elmúlt hónapban a balszerencse és a jószerencse aránya harminchat az egyhez volt.

A lakásom kigyulladásától kezdve azon át, hogy a Grand Central Station mozgólépcsőjén fennakadt a szoknyám, és teljesen leszakadt, így a világ elé tárva a puha pamutbugyimat, egészen addig, hogy három kamikáze galamb bombázott le a fejemre szarva.

Próbáltam pozitív lenni, felidézni a belső napsugaramat, és meggyőzni magam arról, hogy ennél rosszabb már nem lehet. De aztán... a dolgok mindig rosszabbra fordulhatnak.

Reggel nyolc órakor léptem ki a metróból a Manhattan-i káoszba. Üzletemberek suhantak végig a járdán, és szitkozódva szóltak be a gyalogosforgalmat akadályozó turistáknak, miközben azok bámulták a magasba nyúló felhőkarcolókat. Az anyák sikoltozó gyerekeket hurcoltak a nyári táborba. Autódudák harsogtak. A légkalapácsok dübörögtek. A távolban valaki sírt.

Csodával határos módon anélkül tettem meg a két háztömbnyi utat a metróállomástól a Wanderlust Mediának otthont adó acél- és üvegfelhőkarcolóig, hogy beletaposnék egy rágógumiba, vagy hogy egy madár rám szart volna. Ez a csodálatos tény késztetett arra, hogy átfusson az agyamon az a veszélyes gondolat, hogy a nap hátralévő része jó lehet. Kis lendülettel léptem át a forgó üvegajtón a márvány előcsarnokba. Aztán egy kis extra dzsesszel megnyomtam a lift gombját, mielőtt a táskámban megszólalt a telefonom. Még szerencse, hogy már korán reggel kapok üzenetet, gondolta a hülye, túlzottan optimista seggem, miközben előkotortam a készüléket. Aztán bumm. Ott volt. A rothadó cseresznye a balszerencse-kelyhem tetején. Egy digitális meghívó a nővérem, Kate eljegyzési partijára a következő hétvégére.

A lakástűz és a túlzott madárszar nyilvánvalóan nem volt elég a szerencsétlenség istenének megbékítésére. Nem, még egy kis fanyar sót kellett a nyílt sebeimbe dörzsölniük, mert a bájos, idősebb húgom nem akármilyen seggfejjel jegyezte el magát. Az én seggfej exvőlegényem jegyese lett. Azzal a seggfej ex-vőlegényemmel, akit nyolc hónappal ezelőtt rajtakaptam, hogy az ágyamban éppen őt dugja.

Vettem egy nagy levegőt, visszaszorítva a nem éppen kellemes érzéseimet, amikor beléptem a liftbe, és megnyomtam a harmincötödik emelet gombját. Amint az ajtók becsukódtak, készítettem egy képernyőfotót a meghívóról, és elküldtem a legjobb barátnőmnek, Margotnak. Elvégre egy nőnek mindig szüksége van arra, hogy a legjobb barátnője is vele együtt dühöngjön.

Három emelettel feljebb elképzeltem, hogy megjelenek Kate eljegyzési partiján, és végigsimítok a pezsgős poharakkal kirakott tornyon, amiről tudtam, hogy a szemtelen húgom ragaszkodni fog. A vízió tűzoltó- és rendőrautók szirénázó sorával zárult, ami azt jelentette, hogy a legjobb, ha azon a hétvégén nem leszek a városban munka miatt.

Koncentrálj erre, Blake. Koncentrálj az európai megbízásod Szent Gráljára. Nem arra, hogy az életed teljesen szar lett.

Tizenhárom emelettel feljebb, a fókuszom megváltozott, amikor anyám üzenetet küldött a családi csoportos chaten:

Anya: Hát nem csodálatos hír? Kate annyira boldog. Tökéletesen összeillenek.

Hiszen nem engem jegyzett el az a seggfej. És Kate nem segédkezett a hűtlenségében...

Tizenhét emelettel feljebb, a kishúgom, Grace privát üzenetet küldött nekem:

Grace: Én ellenzem az egészet! Szeretlek! Bassza meg Kate!

Mielőtt elértem volna az emeletemet, a családi csoportos chat máris tele volt gratulációkkal és szív emojikkal. Amire a lift ajtajai kitárultak az aranyszínű Wanderlust Media feliratra, és annak hülye logójára, az „Utazz úgy a világban, akár a gondolataidban!” már szuper rossz kedvem volt.

A telefonomat lehalkítva kirohantam a liftből, és megkerültem a fülkék falát, arccal előre beleütközve egy szépen vasalt babakék ing alatt rejtőző izmos mellkasba. Egyetlen szippantás a kölnije illatából, és a már amúgy is rossz hangulatom rothadásnak indult.

Vance Morgan. A férfi, akit utálok. Még meg is vetettem.

Ellöktem magam a kemény testétől, és hátrahajtottam a fejem. A tekintetem a léleksimogató zöld szeméről az éles állkapocsvonalára, végül pedig azokra a telt, férfias ajkakra siklott, amelyekért sajnálatosan rajongtam. Biztos vagyok benne, hogy ha egy cölibátusban élő apáca egy pillantást vetne azokra a szopókákra, önkéntelenül is lüktetne a csiklója. Egy ilyen arcra rámászni, valószínűleg tíz Üdvözlégy Máriát és egy rövid purgatóriumi tartózkodást is megért volna - ha nem ő lett volna a leghiúbb, legférfiasabb, nárcisztikusabb szemétláda, akivel valaha is találkoztam.

- Nem figyelsz arra, hogy hova mész? - mondtam, és felnéztem rá.

- A látóhatárom alatt vagy, Blake.

Kurta viccek reggel nyolckor? Micsoda pofátlanság.

Az ujjak ritmikus kopogása a billentyűzeteken betöltötte a feszült csendet. Miközben küzdöttem a késztetéssel, hogy azt mondjam neki, induljon el futólépésben, és ugorjon ki az ablakon, ő megtette azt, ami felbosszantott. Vigyorgott az édes gödröcskékkel teli arcával.

A düh aprócska vulkánja, amelyet csak neki tartottam fenn, felrobbant bennem.

- Menj a picsába! - legyintettem felé, mielőtt elsétáltam volna.

Ez egy irracionális reakció volt? Persze. De mentségemre szóljon, hogy már szörnyű hangulatban voltam. Nemcsak azzal dühített fel, hogy ugyanabban az irodában létezett, de az a vigyor... Ugyanaz a comblazító, playboyos vigyor volt, mint amit hónapokkal ezelőtt a szilveszteri buliján villantott nekem. Éppen azelőtt, hogy a hálószobája falához szorított, hozzám hajolt, megcsókolta a nyakamat, és azt suttogta: „Úgy hallottam, könnyű eset vagy.”

Hallottam, hogy könnyű eset vagy?!

Tényleg kimondta ezeket a szavakat, és közben azt gondolta, hogy ez gyorsjegy egy egyéjszakás kalandhoz?

Hát, elmondhatom, hogy ez biztosan nem volt az. Nem vagyok egy erőszakos nő, de abban a pillanatban, ahogy ez a mondat elhagyta a hülye száját, ökölbe szorítottam a kezem, visszahúztam a karomat, és egyenesen a nőgyűlölő szemébe vágtam.

Végigrobogtam a fülkefolyosókon, majd a táskámat az íróasztalom alatti padlóra dobtam, mielőtt lehuppantam a masszírozópárnás székemre. Az eljegyzési meghívó és Vance vigyora között szükségem lett volna egy kis levegőre. Egy nagyon mély, nyugtató lélegzetre.

Miután vettem egy nem túl mély levegőt, bekapcsoltam a számítógépemet, és megnyitottam az e-mail fiókomat.

A követők tudni akarták, merre találhatóak a legjobb szállodák Miamiban, és hol lehet a legfinomabb olasz ételeket enni Sacramentóban. Éppen egy lehetséges szólóutazásról szóló cikket írtam, amikor a telefonom rezgett az asztalon.

Kate: Szükségem van egy gyors válaszra.

Összeszorítottam a fogamat, és morogtam, mint egy görbe hátú vadmacska az egyik kerítésoszlopon, aminek a szőre feláll dühében.

- Mérges, alacsony lány - hallatszott Vance hangja a fülke túloldalán.

A figyelmem a szövetborítású préselt kartonlapra terelődött.

- Kolosszális soviniszta kretén. - Ó, ez a szóösszetétel nagyon tetszett, és ha volt valami, amit értékeltem, még akkor is, amikor az univerzum épp egy hatalmas szarban van velem, azok megfelelő élű sértések, amiket Vance fejéhez vághattam. - A kretén azt jelenti, hogy idióta, ha esetleg megpróbálsz utánanézni a szótáradban.

- A nekromanta pedig boszorkányt jelent.

Az ajkamba haraptam. A nekromanta jó szó volt, de mivel nem volt kedvem ahhoz, hogy ez az oda-vissza játék még további tíz percig folytatódjon, átugrottam, hogy erkölcstelen faszfejnek nevezzem, és a nyakára léptem.

- Te legyőzött szerencsétlen - vagyis te vesztes faszfej -, aki nem megy Párizsba, mert a nő, aki monoklit adott neked, megnyerte helyetted a versenyt.

Á, ez aztán a csend!

Boldog, gyönyörű, de sértődött csend, mert az egyetlen szerencsés eseményem ebben a hónapban az, hogy megnyertem a pályázatot, minden megbízások Szent Grálját: két teljes hétig tartó európai utazást.

Még négy napom volt ebben a fülkepokolban, és ha nem veszítem el az útlevelemet, vagy a Wanderlust nem megy csődbe, és nem bocsát el mindenkit, akkor nagyjából kilencvenhat óra múlva már egy Párizsba tartó gépen ülhetek.

Nem kell majd foglalkoznom Vance-szel, a vigyorával, vagy az idegesítően mély nevetésével, amelyet naponta hallottam átdübörögni azon a hülye elválasztón keresztül. Bónuszként nem kellene foglalkoznom a főnökömmel, Amandával, vagy a mellettem lakó öregasszonnyal, aki a Mariah Carey legfülsértőbb előadásait énekelte a tizenöt macskájának, és ami a legfontosabb, nem kellene foglalkoznom az áruló húgommal, és az ostoba eljegyzési partijával.

Ez az utazás lesz az én „Ízek, Imák, Szerelmek!” pillanatom. Az esélyem, hogy elfelejtsem a szarral borított romboló golyót, ami mindent elegyengetett az életemben, miközben európai süteményeket eszem és múzeumokba járok. Őszintén szólva, még abban sem voltam biztos, hogy visszajövök Manhattanbe. Talán csak egyszerűen eltűnök. Új személyazonosságot veszek fel...

Vance horkantása átütött a vékony válaszfalon.

- Remélem, az életed következő szakasza egy létrával együtt indul.

Két rövid, a magasságomra szóló szúrás tíz perc alatt?

A tekintetem az asztalomon lévő ollóra tévedt, és azon tűnődtem, vajon mennyire tudnám átdöfni vele a válaszfalat. A pengék mindössze négy hüvelyk hosszúak, tehát nem elég mélyre. A figyelmem a csupasz segget formázó mágikus nyolcas golyóra terelődött. Talán, ha átlőném az elválasztó felett, ki tudnám ütni.

Dühös léptek dobogtak a szőnyegen, mielőtt Margot és szélfútta vörös hajsörénye megkerülte a fülkém sarkát.

- Bassza meg a húgod! És bassza meg Jimbo! - A túlméretes táskáját az asztalomra dobta, majd kotorászni kezdett benne. -Hogy van pofája elküldeni neked a hülye meghívót, a hülye eljegyzésére azzal a hülyegyerekkel. Remélem, amíg Párizsban leszel valami franciával, ő közben kutyaszaros zacskókat bontogat - húzott elő egy gyűrött zacskót a táskájából. - Mert azt küldök a partijára... egy zacskó kutyaszart.

Felém tolta a táskájából kirámolt valamit, de azok után, amit az előbb mondott, nem nyúltam megnézni, mik azok.

- Margot, ha ez kutyaszar, nekem nem kell.

- Ez nem kutyaszar. Ez a bon voyage ajándékod.

Elvettem és belekukkantottam a zacskóban megbújó csipkés tangagyűjteménybe.

- Margot... - Érdeklődve felhúztam a szemöldököm, és tekintetem az arcára emeltem. - Miért vettél nekem fehérneműt?

- Hogy segítsek. A francia férfiak elvárják a szexi fehérneműt. Kinyitottam a számat, hogy emlékeztessem, a „francia” srác, akit tavaly a Tiki Tedben szedett fel, csak egy idahói srác volt, aki francia akcentust színlelt, de felemelte a kezét, hogy elhallgattasson. - És mielőtt még vitatkozni próbálnál, a testhezálló, puha, fehér pamut nem szexi alsónemű.

- Inkább praktikus. - Főleg, ha a szoknyádat letépik a Grand Central Station állomáson.

Keresztbe fonta a karját a mellkasán, és a fenekével az asztalomnak támaszkodott.

- A praktikus nem azt eredményezi, hogy egy Pierre nevű férfi a fal mellett kefél téged, miközben a pattogó cicidet dicséri suttogva a füledbe.

Kinyitottam az egyik fiókot, és belegyömöszöltem a bugyis zacskót, mielőtt becsuktam volna.

- Nem tervezem, hogy francia pasikkal hetyegjek az utam során, de ha egy férfi ilyet suttogna a melleimről a fülembe, biztosan nem dugnék vele. - Mintha valaki azt suttogná, hogy „Azt hallottam, hogy könnyű eset vagy.”

A fülke másik oldaláról hangos csattanás hallatszott. Vance így akarta közölni velünk, hogy legyünk csendben?

Margot elkomorult, aztán áthajolt az asztalom fölött, és visszadörrent neki:

- Neked is! - A figyelme ismét rám terelődött. - Hogy érted, hogy nem dugnál egy olyan fickóval, aki édes kis szarságokat suttog a füledbe? Csak egyszer élsz, Blake. Vedd fel a tangát. Dugj egy franciával, mielőtt túl késő lenne.

- Mielőtt túl késő lenne? Úgy viselkedsz, mintha fél lábbal a sírban lennék!

- Reménykedjünk benne - hallatszott Vance hangja a válaszfal mögül.

Hallgatózó szemétláda!

Lekaptam az íróasztalomról a gémkapocs gyűjtődobozt, levettem a fedelét, és átdobtam neki. A száz minikapocs zengése, ahogyan az asztalára zúdult, olyan volt a fülemnek, mint a zene. A fickónak akkora karó volt a fenekében, hogy egy kis irodai káosz azonnal kiborította. És csak a biztonság kedvéért... kivettem a papír lyukasztót a fiókomból, kinyitottam, és átszórtam azt is a falon keresztül.

- Komolyan utállak. - A hangjában hallatszó enyhe morgásból úgy tűnt, mintha már a földön szedegetné a szétszóródott szemetet.

- És az én ellenszenvem irántad páratlan - mondtam mosolyogva.

Margot megragadta a térelválasztó tetejét, lábujjhegyre tolva magát átkukucskált.

- Ó, elment. Mennyibe fogadjunk, hogy a porszívóért megy?

Az ég szerelmére, papírdarabok hevertek szétszóródva a máskor rendezett padlóján.

Margot felsóhajtott.

- Olyan ígéretes volt, amikor először kezdte. Olyan izmos és feszes. Mindig a jóseggűek azok, akiket a végén apunak szólítasz.

- Margot...

- Komolyan, Blake. Gondolj arra, ahogy a mély hangján azt mondja neked, mielőtt megdorgálna, hogy szólíts apunak.

A probléma az volt, hogy már több alkalommal is gondoltam rá, mint amennyiszer be akartam vallani.

#

Nem volt elég, hogy lehalkítottam a telefonomat. A képernyő egész reggel világított a családi csevegésnek köszönhetően. Harminc perccel azután, hogy kikapcsoltam a csoport értesítéseit, anyám írt egy SMS-t.

Anya: Gondolj arra, mit fog érezni a húgod.

Én: Ahogy Kate is annyira aggódott, hogy mit fogok érezni, miközben a barátom farkán lovagolt?

Anya: Blake Leigh Brentley!

Ez a név az első számú bizonyíték arra, hogy a gyermekei közül engem kedvel a legkevésbé.

Blake Leigh Brentley? Rímelt. Mint Tökfaló Pán Péter.

Ez volt a legkevésbé sértő a tizenöt ok közül, amiért apámhoz költöztem, amikor a szüleim elváltak. A legbántóbb az anyám mágneses táblája volt. A tábla, amin a három testvéremet és engem rangsorolt egytől négyig aszerint, hogy mennyire kedvelt minket egy adott pillanatban.

Anya: Ha még ajándékot sem fogsz küldeni a húgodnak, akkor azt hiszem, megint lefelé kell tennem a mágnesedet.

Az, hogy a nevem az utolsó helyen állt, már nem hatott rám, amire tizenhárom éves lettem.

Ezért a következő üzenet, amit küldtem, egy GIF volt Willy Wonkáról, aki teljesen szórakozottan nézett, és a következő mondat állt rajta: „Ne! Állj!” Mintha anyám felfogná a szarkazmust... Aztán lehalkítottam a telefonomat, felkaptam a billentyűzetet, és rákerestem a böngészőben arra: „Hogyan tűnj el teljesen, úgy, hogy soha ne találjanak meg?

A meggyőző cikk a nyolcadik pontnál: Törvényesen változtasd meg a neved.

A kilencedik pontnál pedig belém fúrta a karmait: Szakíts meg minden kapcsolatot a családdal.

Éppen azt kérdeztem magamtól, hogy vajon az univerzum próbál-e tudatalatti üzeneteket küldeni nekem, amikor a főnököm parfümjének nyomasztó rózsaszirom illata átsuhant a vállam fölött.

Megpördültem a székemben, a tekintetem végigsiklott a harisnyán, amely négy árnyalattal sötétebb, mint Edward Cullen bőrszíne, és a túlságosan is elegáns üzleti kosztümje és a merev, tompa, szőke frizurája mellett. A nő olyan volt, mint Az ördög Pradát visel, keresztezve Cruella Deville-lel, és egy csipetnyi Ebenezer Scrooge-gal.

Élénkvörös ajkai nyugtalanító, Joker-szerű mosolyra görbültek.

- Egy percre be kellene jönnöd az irodámba. - Alig fejezte be a mondatot, máris sarkon fordult, és a „Girls Just Wanna Have Fun” -t fütyörészve elrobogott.

Amanda fütyülése borzalmas. Mint egy boszorkány kacarászása, amikor beledobja az utolsó úszólábszemet a főzetébe, és hatalmas, zöld, koponya alakú füstfelhő tört elő a forrásban lévő fazékból. De az, hogy azt a bizonyos dalt fütyülte, csak rossz megbízásokat jelentett. Ha tippelnem kéne, a következő írásomban egy piócamúzeumba, vagy valami állatpreparáló farmra megyek a kibaszott semmi közepére, ahol egy sorozatgyilkos irányít, aki a végén egy acéldobba tömködi a rothadó tetememet. Már ha visszajövök az európai kiküldetésemből... mert a cikk tízes számú pontja, amit az imént olvastam az volt, hogy „Hagyd ott a munkádat figyelmeztetés nélkül.” És úgy gondoltam, ez elég jó ötletnek hangzik.

Felpattantam a székemből, és követtem őt az irodájába. Amikor megakadt a tekintetem Vance hatalmas testén, aki az íróasztalával szemben lévő két szék egyikébe zsúfolódott, megálltam az ajtóban. Csak egyetlen oka lehetett, hogy behívott az irodájába, miközben ő ott volt, hogy megdorgáljon valamiért, amire „Mr. Úgy hallottam, hogy könnyű eset vagy” panaszkodott.

Valószínűleg már kora délelőtt berohant az irodájába, és pletykálkodott, mint egy ötéves: „Blake öt percet késett a munkahelyéről, aztán kapcsokkal és lyukasztó papírokkal dobált meg.” Valami utolsó próbálkozás, hogy átverjen, mielőtt átrepültem volna az Atlanti-óceánon, és otthagytam volna megrohadni a szépen rendben tartott fülkéjében.

Az iroda ajtaja csukódott, szóval ez amolyan ajtócsukós ügy volt... Vance-re böktem, amikor Amanda megkerülte az íróasztalát.

- Ő miért van itt?

- Rögtön a lényegre térek. - Amanda egyik kezével végigsimított a zakóján, és a figyelme rám szegeződött, ahogy a helyére ereszkedett. - Az európai utazást átadtam Vance-nek.

Éreztem, hogy megrándul a bal szemem. Kizárt, hogy azt mondta, amit hallottam. Kizárt, mert ha elvette volna tőlem ezt a megbízást, akkor a balszerencse arányom a szerencséhez képest, harmincnyolc a nullához. Ez volt minden, amibe kapaszkodhattam, és statisztikailag az univerzum tartozott nekem egy jóval.

- Sajnálom - nevettem fel, majd egyik kezemet a lüktető mellkasomhoz érintettem. - De ez úgy hangzott, mintha azt mondtad volna, hogy Vance megy Európába helyettem.

- Mert így is volt. - Átlapozott egy halom papírt az asztalán, kihúzott egyet a kötegből, és átadta Vance-nek.

Nyilvánvaló, hogy aznap reggel a balszerencse ördöge teljesen megőrült, és felszippantott egy nyolcas golyó mexikói fekete-tar heroint.

Éreztem, hogy megrándul az állkapcsom, ahogy Amandáról az arrogáns pöcsre néztem, aki most a kezében lévő papírra vigyorgott.

- Megkérdezhetem, miért történt az áthelyezés? - Aztán átirányítottam a figyelmemet Amandára, aki több mint izgatottnak tűnt a jelenlegi helyzet miatt. - Az utolsó pillanatban?

- Egy pénteki megbeszélésen Vance felvetette az élő közvetítések fontosságát, különösen a honlap forgalmát illetően.

Persze, a ravasz, gyors, céltudatos alakból tolvaj lett, akinek akkora a bicepsze, mint a fejem. Egyenesen előre bámultam, miközben a vérnyomásom folyamatosan emelkedett.

- És mivel Vance online megjelenése nem csak a nemzetközi utazásoknak felel meg jobban - kezdte a magyarázatot -, és ha akkor itt vagyok, soha nem javasoltalak volna erre a feladatra - motyogta ezt a részt, mintha nem lenne kristálytisztán világos, hogy csak azért kaptam meg a megbízást, mert ő gyomorrontás miatt nem volt az irodában. - Fanatikus követői vannak. És elvégre az üzlet az üzlet. A felsőbb vezetők egyetértettek abban, hogy ő jobban illene a képbe. Ahogyan te is jobban illesz majd... - Túlzóan bökött egyet a billentyűzetére.

A nyomtatója zúgás után egy papírlapot köpött ki, amelyet azonnal átnyújtott nekem a túlságosan is kényelmes íróasztalán.

- Az Uzsonnásdoboz Múzeum - mondta. - Hát nem izgalmas?

A szemem megint elkerekedett. Elképzeltem, amint mindent letarolok az asztaláról, miközben harsány harci kiáltást hallatok, aztán fogom a nevetséges, strasszkövekkel kirakott tűzőgépét, és kidobom az iroda ablakán. De emiatt kirúgnának, ezért inkább megköszörültem a torkomat, és megpróbáltam annyira összeszedni magam, hogy ne remegjen a hangom.

- Nem lett volna több értelme, ha Vance megy az Uzsonnásdoboz Múzeumba, ha már úgyis összecsomagoltam Európába? - Három percre voltam attól, hogy teljesen elveszítsem a fejem.

- Ugyan már! Az Uzsonnásdoboz Múzeum pont a te világod, Blake. - Megint előjött a Joker-vigyora. - Ez... különleges. Nagyszerű vagy a különcségben.

Megvetettem ezt a szót. Amióta az eszemet tudtam, anyám így hívott, és ez nem volt más, mint egy hátbatámadó, társadalmilag elfogadott módja annak, hogy valakit különcnek nevezzenek. Azt gondoltam, hogy sokkal inkább az lenne az én „különc” stílusom, ha elvenném azt a tűzőgépet az asztaláról, és megpiszkálnám vele a szemét, közvetlenül azelőtt, hogy kiszúrnám vele Vance mellbimbóját.

- És Blake - kezdte Amanda, azzal a gazemberes mosollyal a vörös ajkán. - Megtennéd, hogy elküldöd Vance-nek e-mailben, amit a kutatásodról írtál? És persze, köszönöm. Az nagyszerű lenne, ha segítenél! - tette hozzá.

A fejem oldalra billent, éppen akkor, amikor Vance tökéletesen fehér, tolvaj mosolyt villantott. Beleharaptam az arcomba, miközben a mellkasomtól a fülemig kúszott a forróság. Aztán bólintottam, visszanyeltem a késztetést, hogy hatalmas, hólyagokkal borított faroknak nevezzem őt egy zagyva „Aha” hangon. Majd holnap rátérek erre. Talán pénteken, amikor már félúton lesz az Atlanti-óceánon túl.

- A csapatmunka az, amiről az egész szól - csapta össze a kezét Amanda. Aztán mielőtt elengedett volna, elkezdte sorolni az összes csodálatos élményemet, amit az a cikklopó faszfej kaphat.

Felpattantam a helyemről.

- Remélem, jól érzed magad Európában - mondtam, elrejtve a bennem fortyogó megvetés minden cseppjét, miközben elhagytam az irodát.

A megbízások Szent Grálját lopta el az orrom elől, mint valami olcsó, pisifoltos szőnyeget.

Megálltam a folyosó végén, behunytam a szemem, és mély levegőt vettem. Egy igazán mély lélegzetet, miközben csendben mantráztam: „Belélegzem a nyugalmat, kilélegzem a mérget.” Egyre mélyebbre és mélyebbre szívtam a levegőt, remélve, hogy az izmaimban kanyargó feszültség feloldódik, de nem így történt. Az ingerültségem nukleáris szintre emelkedett, és mire végre kiengedtem a levegőt, kissé szédültem.

A falba kapaszkodva befordultam a sarkon, és abban a pillanatban, ahogy megtettem, a tekintetem egyenesen a munkatársam monitorján megjelenő hírcikkre révedt: Szén-monoxid-mérgezésben ketten meghaltak egy belga Airbnb-ben.

Az egyik szemöldököm felhúzódott. Ez valami jel volt, hogy az utazás katasztrófára vár? Lehet, hogy Vance azért kapta meg a megbízást, mert a világ megpróbálta helyrehozni az életemet. Mi van, ha egy hét múlva Vance egy szén-monoxid-mérgezésről, vagy egy rosszul sikerült Hostelről szóló címlapra kerül? Nem mintha reméltem volna, hogy az lesz. Lehet, hogy egy arrogáns seggfej, de nem akartam, hogy meghaljon. Számomra halott, de nem halott-halott. Bár, ha végül bolhás vagy rühes lenne, esetleg vagy szörnyű hasmenés kapná el, abszolút nevetni tudnék rajta.

Nevetnék, nevetnék és nevetnék...

3.

Blake

Másnap, közvetlenül ebéd előtt a Wanderlust megtartotta a heti csapatmegbeszélését. Ekkor Amanda szédítő mosollyal jelentette be a feladatváltozást. A munkatársak kínosan tapsoltak, és kényelmetlen pillantásokat vetettek ránk.

Margot azonban teljes megvetéssel a szemében bámult Vance-re, ahogyan azt minden legjobb barátnőnek illik. Én a tárgyalóasztal túloldalán bámultam őt, ahogy ott ült nagyképűen a frissen vasalt fehér, gombos ingében, a sűrű, sötét haja tökéletesen beállítva, miközben Amanda arról szónokolt, hogy milyen nagyszerű munkát fog végezni. Én pedig folyton a belga Airbnb-re emlékeztettem magam.

Margot székének zsanérjai nyikorogtak, közvetlenül azelőtt, hogy az ajkai a fülemhez értek volna.

- Istenem, le tudna szállni a farkáról? - zihált. - Mi van, ha dugja, és ezért van az, hogy „ő a legjobb”?

Átmenetileg az a kép ragadt meg a fejemben, ahogy Vance Amandát döfködi. Éreztem, hogy görbül az ajkam, és valami összeszorul a mellkasomban. Stressz okozta emésztési zavar? Ez nem lehetett féltékenység.

- Nem lepne meg.

- Legalább megmagyarázná, miért ő kapja az összes jó feladatot - motyogta Margot, mielőtt visszasüllyedt a székébe.

Pedig nem így volt. Az igazságot nem akartam beismerni: Vance kiváló író. Szellemes és bájos az írásban, megdöbbentően száraz humorérzékkel ahhoz képest, hogy ilyen nagy fába vágta a fejszéjét. Az egyik első cikke, amit olvastam, valami wisconsini sajtfarmról szólt. Annyira jó munkát végzett, hogy utánanéztem a repülőjegyek árának. Ha meg tudott győzni... A nőt, aki a legjobban utálta a sajtokat, meg tudta győzni, hogy kényszert érezzek, hogy meg kell látogatnom egy hülye sajtmúzeumot, nos, valószínűleg bárkit meg tudott győzni arról, hogy feladja a megtakarított pénzét, hogy megismerje Európát. És minél több repülőjegy- és szállásfoglalás érkezett a Wanderluston vagy bármelyik kapcsolt weboldalukon keresztül, annál jövedelmezőbb volt a cég. Az ő dollárjuk számított, nem az én önbecsülésem, vagy az, hogy anyám bedobta-e a név-mágnesemet a szemétgyűjtőbe, majd egy kanna benzint öntött utána, és felgyújtotta. Amanda határozottan helytelenítette a kudarcot, és ami őt illeti, ez egy hatalmas kudarc lett volna.

A lényeg az egészben, hogy a tehetség és a siker nem érdekelte, ahogy az sem, hogy az illető szörnyű, önelégült, sértegető seggfej-e.

Miután Amanda befejezte Vance dicséretének szónoklatát, a megbeszélés véget ért.

Az emberek nyögve tolták fel magukat az asztaltól. Néhányan gratulálva kezet fogtak Vance-szel. Többen vigasztaló vállveregetést nyújtottak nekem, amikor elhaladtak a székem mögött, amitől csak még rosszabbul éreztem magam.

Felálltam a helyemről, és Margottal együtt visszamentem a fülkékhez.

- Menjünk el Chang úr büféjébe - mondta, és lekapta a táskáját az asztaláról. - A vendégem vagy.

A Mr. Chang’s volt az a hely, ahová mindig mentünk, ha felfrissülésre volt szükségünk, és bár nem voltam benne biztos, hogy még a zsíros sült krumpli is fel tudná dobni a kedvemet, egy próbát megért.

Összeszedtem a holmimat, és követtem Margotot a lifthez. Épp, amikor az ajtók kinyíltak, Vance haladt el mellettem.

Margot az állával a férfi távolodó háta felé bökött.

- Szerintem pénteken egy adag hashajtót kellene a délutáni kávéjába csempésznünk, hogy aznap este a repülőn hasmenése legyen.

Kegyetlen? Lehetséges, de legyünk őszinték, a hashajtó a legkevesebb, amit az álmok zúzója megérdemelne.

- Mr. Chang’s előtt vagy után vegyük meg?

- Utána. Nem tudok jobb ebédet elképzelni, mint egy kis bosszúállás a lo mein tészta mellé.

Megnyomtam a földszint gombot, és elképzeltem a kétségbeesést, ami Vance arcára fog rajzolódni, amikor az első gurgulázó gyomorgörcs megcsapja több ezer láb magasan a levegőben.

Margot a lift falának támaszkodott, és a telefonját nyomkodta.

- Ennek a fickónak elképesztő farka van...

- Mondd, hogy nem pornót nézel a liftben!

- Ez nem pornó. Ez a Lonely Fans.

A liftajtók alig csukódtak be, máris újra kinyíltak.

És íme, ki állt a másik oldalon a minden bizonnyal nem olyan elérhetetlen kretén dicsőségében, ismételten nyomkodva azt a gombot, ami lefelé viszi a liftet?

Vance tekintete Margot és köztem ingázott. A legrövidebb pillanatig azt hittem, talán nem is száll be. Elvégre milyen tolvaj faszfej tenné magát egy zárt térbe azzal, akitől épp az imént lopott? Nyilvánvalóan egy hozzá hasonló, mert rögtön belépett, majd megnyomta a már kivilágított gombot a földszintre. Ha ez nem lenne egy ellenszenves egyéniség nyilvánvaló tulajdonsága... Mintha nem bízott volna abban, hogy az, aki korábban megnyomta a gombot, az ő megelégedésére tette volna. Mert ki tudna valamit az ő elégedettségi szintjén megcsinálni?

- Már megnyomtam - dohogtam, és keresztbe tettem a karomat a mellkasom előtt, miközben a gép életre kelt.

- Oké.

- És világított.

- Láttam - válaszolta.

- Szent szar - motyogta Margot az orra alatt, és a telefonját bámulta.

Fűszeres kardamon- és bőr, azonkívül valami határozottan férfias illat töltötte be a kis teret, miközben csendben leereszkedtünk harminchét emeletet. Csend, amíg meg nem éreztem, hogy rám pillant. Megfordultam, megdöntöttem a fejem, hogy visszapillantsak az óriási énjére.

- Nagyon remélem, hogy jól fogod érezni magad a kiránduláson az Uzsonnásdoboz Múzeumban, Blake.

Ó, nem csak próbált őszintének tűnni!

Margot bizonyára érezte a düh szikráját, amely úgy lövellt át rajtam, mint egy eldugult lávagolyó, amely az Etna gyomrából szabadul ki éppen a robbanás előtt. Mi másért ragadta volna meg a karomat?

- A gyilkosság rossz - suttogta, amikor a lift megállt.

- Igen? - bámultam rá, miközben megpróbáltam kirázni magam Margot szorításából. - Hát, remélem, megégeted a nyelved egy bécsi szelettel, Vance.

Elmosolyodott, ami biztos voltam benne, hogy lekezelőbb, mint a hülye vigyora.

- Ausztria nincs napirenden.

- Akkor fulladj bele egy bagettbe - mondtam.

Az ajtók szétnyíltak, én pedig kitörtem Margot szorításából, és kiviharzottam a liftből. Ausztria nincs napirenden. Komolyan gondolta? Átlöktem magam a forgóajtókon, és kiléptem a kipufogógáz és a zsíros utcai ételek bűzébe.

Margot botorkált utánam, a kezében a telefonnal.

- Kibaszottul kizárt...

- Ugye? - Megfordultam, és néztem, ahogy Vance az ellenkező irányba megy - Felfoghatatlan.

Margot megveregette a karomat.

- Legalább az egyik vicces kifejezésedet használhattad.

- Visszavonom. Ő inkább mogorva. Nem... - Csettintettem az ujjaimmal, miközben a járdán haladtunk lefelé, vállvetve a manhattani ebédelő tömeg többi tagjával - Goromba.

- Szeretlek, Blake, de néha pokolian furcsa vagy.

- Újságírók vagyunk, Margot. Élveznünk kell a szavakat.

- Azért lettél újságíró, mert szeretsz írni. Én azért, mert megnéztem a Majdnem híres című filmet, amikor be voltam tépve. Felmentem a netre, és a színházról a pokoli írásokra változtattam a szakomat. - Még mindig a telefonját bámulta, közben kikerülte a hot dogos kocsiból kavargó, savanyú káposztával átitatott gőzgomolyagot. - Ráadásul mindig is azt hittem, hogy a Rolling Stone-nál fogok kikötni, ahol rocksztárokkal készítek interjút, akiket elcsábítok, miután befejeztük a lemezt. - Csalódott sóhajjal fordult be az utcasarkon. - Viszlát, álmok. Viszlát, rocksztárok piercinges farkakkal. Helló, kirándulások a Mackinac-szigetre, Little Big Horn és férfiak, akik övtáskát hordanak, mert az állítólag „hasznos.”

- Egy héten belül kirúgtak volna a The Rolling Stones-tól, és valószínűleg legalább három távoltartási végzéssel sújtottak volna. - Ez igaz. Margot... nos, őrült a maga vicces, de meglepett börtönszűz módján. - Száz százalék, hogy megbilincseltél volna egy rocksztárt, amíg az bele nem egyezik, hogy elvisz vacsorázni.

- Csak mert én megbilincselném Spencer Hailstormot...

Az igazat megvallva, szerintem a legtöbb nő hajlandó lenne megkötözni a Midnite énekesét.

Beléptünk Mr. Chang's félhomályos belső terébe, a levegőben vastagon szállt a zsíros sült krumpli és a lo mein tészta áporodott szaga.

- Megkötözni valakit bűncselekmény - mondtam, miközben az asztalok között haladtam.

- Néhány államban ez egy verseny. - Margot leült a szokásos fülkénkbe, az algával borított akvárium mellé. - De ha már a bűncselekményeknél tartunk. Valami nagyon érdekesre bukkantam a liftben. - Mit gondolsz a zsarolásról? - csúsztatta elém a telefonját az asztalon, amint elhelyezkedtem a vele szemben lévő fülkében.

A tekintetem a képernyőre szegeződött, pontosabban a képernyőn látható hatalmas, piercinges farokra.

Egy olyan pénisz, amely könnyen lehetett volna a legdögösebb, amit valaha láttam, ha nem lett volna az a gagyi, kézzel rajzolt mosolygós arc, amelyet a duzzadt fejére firkáltak. És ami még rosszabbá tette a helyzetet, hogy pálcikás karjai voltak. Az egyik egy photoshoppolt poggyászt markolt. És az egész alatt: Paul Europénisz turnéjának bejelentése.

- Margot, mi a fenét...

- Csak nézd tovább.

Rákattintottam a galéria ikonjára. Egy Thor-szerű farok képe bukkant fel a Parthenon előtt, botkarok nélkül. - A kezemet a készülékre csaptam, éppen akkor, amikor egy négytagú család haladt el az asztal mellett.

Édes Istenem, majdnem elfelejtettem, hogy egy étterem közepén vagyunk.

- Miért nézel pornót - suttogtam a pornó szót - Mr. Chang büféjében? Margot, abba kell hagynod ezeknek a fura oldalaknak a látogatását. Már így is ellopták a hitelkártyaadataidat, négyet...

- Utoljára mondom, ez nem egy pornóoldal. - Ahogy a vörös szemöldöke lefelé kanyarodott, egyenesen sértettnek tűnt. - Ez a Lonely Fans.

Persze, hogy azt mondja, hogy nem pornó.

- Margot, a Lonely Fans alapvetően egy pornóoldal, nem pornónak hangzó névvel.

- Nem az. Ez egy közösségi médiaplatform, de hálásan köszönöm. És elfelejtetted azt a részt, amikor azt mondtam, hogy zsarolás?