Borítószöveg

Buda egyik csendes utcájában áll egy omladozó ház. A homlokzati nagy erkély két oldalán egy-egy szépséges angyal magasodik, kezükben leeresztett pallos - mintha csak a házat vigyáznák mindenfajta veszedelemtől. Bizony, van is mitől óvni-védeni, mert le akarják bontani, hogy szállodát építsenek a helyére. A lakók azonban mozgalmat indítanak a patinás épület megmentésére, vezetőjüket, Zsuzsát pedig szoros szálak és emlékek fűzik a házhoz: annak idején, egyetemista korában rendszeresen látogatta ott a csaknem százéves Hilda nénit, aki elmesélte neki az életét.

Paál Hildának szavai életre keltik az 1910-es éveket, amikor az angyalos ház a fénykorát élte. Hilda, Klári, Manci és Lina, a négy barátnő együtt élik át a századelőn a felnőtté válás, és persze a szerelem, valamint az elkerülhetetlen csalódások édes-fájdalmas élményeit. Az angyalos ház azonban titkokat is rejt: az egyik emeleti lakásba rejtélyes új lakó költözik, és esténként különös vendégek fordulnak meg nála. A lányokat furdalja a kíváncsiság, és amikor nyomozni kezdenek, akaratukon kívül még a kor politikai cselszövéseibe is belekeverednek.

A ház története ezzel nem ér véget, tovább folytatódik-bonyolódik a kötet végére beillesztett két novellában. A Karácsony a ligetben egy félszeg, édes-bús, tragédiába torkolló szerelmet idéz, a Rozmaring pedig a némafilm korának Amerikájába, a Broadway színpadjaira és a New York-i filmstúdiókba vezeti a regény egyik szereplőjét és az olvasót.

Copyright © Fábián Janka, 2011 (Az angyalos ház),

2012 (Rozmaring), 2014 (Karácsony a ligetben)

Borítókép © Lee Avison/Trevillion Images

Magyar kiadás © 2017 Libri Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-604-745-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Décsi Tamás

Borítóterv Féder Márta

Szerzőfotó Vámos Róbert

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban:

www.booklove.hu

A regény szereplői mind kitalált személyek. Az epizódszerepben felbukkanó történelmi figurák természetesen léteztek, ám a könyvbeli események ugyancsak a képzelet szüleményei.

Nagyszüleimnek

Az angyalos ház

„Minden Egész eltörött,

minden láng csak részekben lobban,

minden szerelem darabokban,

minden Egész eltörött.”

(ADY ENDRE: Kocsi-út az éjszakában)

I. RÉSZ
2008

1. fejezet
Az „Őrangyalok”

Zsuzsa fél szemmel az előtte heverő mobiltelefonra pillantott. Igen, az előbb jól látta: a kijelző villogott. A hangot még azelőtt gondosan elnémította, hogy az osztályterembe lépett volna. Máskor ki is szokta kapcsolni óra előtt. Ezt egyébként közös megegyezéssel kötelező szabályként el is fogadták a gimnázium tanárai egy néhány évvel azelőtti értekezleten. Ha a diákoknak tilos a mobilozás óra alatt, akkor nekik is legyen az! Csak így várhatják el, hogy ezek a fejlett igazságérzettel rendelkező kamaszok elfogadják, és be is tartsák a szabályokat.

Egy ideje azonban Zsuzsa megszegte ezt az íratlan törvényt. A kollégái erről természetesen mit sem tudtak, ám azt sejtette, hogy a diákok közül néhányan megneszelték a dolgot. A gyerekeknek semmi sem kerülte el a figyelmét. Az égvilágon semmi! Most is, ahogyan Zsuzsa aggódva a még mindig hisztérikusan villódzó telefonjára pillantott, az első padban ülő, egyforma szűk farmerbe és pólóba öltözött, egyformára sminkelt lányok összenéztek, és mintha gúnyosan elmosolyodtak volna. Vagy csak rosszul látta? Hiszen nem vehették észre a telefont! Zsuzsa gondosan elrejtette a vaskos verseskötetek, a napló és a tizenegyedikes tankönyv közé.

De ki kereshette? Lehetséges, hogy csak Szabolcs, a férje? Á, ő tudja, hogy ilyenkor órája van, és úgysem veszi fel a mobilt – akár be van kapcsolva, akár nem. Csak nem a lányokkal van valami? Nem, biztosan nem erről van szó. Csakis az „Őrangyalok” lehetnek. Ki más keresné ilyenkor?

Zsuzsa, aki eddig karba tett kézzel, egyenes derékkal állt a tanári asztal mögött, most szinte alig észrevehetőn előredőlt egy kicsit. Talán így megláthatja a kijelzőn, ki az, aki ilyen kitartóan hívja. Ám ebben a pillanatban a kijelző villogása megszűnt, az osztály pedig harsány nevetésben tört ki. Zsuzsa hirtelen érezte, hogy elpirul, és bűntudatosan felkapta a fejét. Csak nem rajta mulatnak?

Szerencsére nem ez történt. Szegény Gulyás Laci volt a köznevetség tárgya, akit Zsuzsa csak néhány perce szólított fel a Szózatból felelni, és akiről az iménti feszült pillanatokban egészen meg is feledkezett. Most szinte meglepetten nézett az osztály másik végében kínosan toporgó fiúra. Habár szégyenszemre nem figyelt Laci produkciójára, az arcán látta, hogy bizony belesült a versbe. Biztosan valami butaságot mondott, majd elhallgatott, a többiek valószínűleg ezért nevették ki.

– Na, szedd össze magad! – mosolygott rá biztatóan. – Hol is tartottál?

Laci lehajtotta a fejét, és a kardigánja cipzárját babrálta. Az osztály közben izgatottan sutyorgott.

– Elkezdhetem elölről? – mormolta végül a fiú, vöröslő füllel.

Zsuzsa felsóhajtott.

– Jó, nem bánom. De mindjárt kicsengetnek, úgyhogy igyekezz. Hallgatlak.

Kilépett a tanári asztal mögül, és előrement a két padsor között, hogy közelebb kerüljön a memóriájával látványosan küszködő fiúhoz. Hiába, szegény Laci nem volt zseni, és Zsuzsa nem is szívesen „nyúzta” őt itt, az egész osztály előtt. Valami alapján azonban mégiscsak le kell osztályoznia, és ha mindenkinek meg kellett tanulnia a Szózatot, ez alól Gulyás Laci sem lehetett kivétel. Megpróbálta elkapni a fiú tekintetét, hogy azzal is biztassa, ám hiába. Laci makacsul leszegett fejjel, összeszorított szájjal bámult maga elé.

– Megtanultad? – kérdezte tőle Zsuzsa halkan.

A fiú válasz helyett újra belevágott a versbe. Mereven maga elé bámulva, gépiesen darálta a sorokat. Nyilvánvalóan fogalma sem volt róla, mit mond. Vörösmarty szavainak értelme már nem jutott el kőkemény kobakjába. Zsuzsa szomorú arccal hallgatta, időnként bólogatva, ezzel is bátorítva a gyereket.

– „Ez, melyhez minden szent nevet… minden szent nevet.”

Laci elhallgatott. Az osztály szinte sistergett a súgásoktól:

– „Egy ezredév csatolt.” – hallatszott kánonban.

– Cssss! – nézett körbe Zsuzsa összeráncolt szemöldökkel. – Hagyjátok már! Csak megzavarjátok. Ő is tudja!

Újra Laci felé fordult, és a fejével intett, hogy folytassa.

– „…minden szent nevet.”

– Inkább röhögnek! – szólt közbe egy mély fiúhang, mire a huszonhárom kamasz egyszerre, hangosan kacagni kezdett. Zsuzsa idegesen forgott körbe.

– Ki volt az? – kérdezte, holott jól tudta a választ. Ricsi, az osztály mókamestere, aki most egyenesen a szemébe nézve, fülig érő szájjal vigyorgott. Zsuzsa bosszankodott, de igazából nem tudott rá haragudni. Ő sem bírta tovább, magával ragadta az általános jókedv.

– Még hogy röhögnek! – mormolta maga elé az általános hangzavarban, miután ő is alaposan kinevette magát. – Meg vagytok ti buggyanva!

Valójában megkönnyebbült, hogy ez lett a vége a kínos felelésnek. „Na, erről ennyit” – gondolta. Különben is, mindjárt vége az órának.

– Jól van, ülj le – fordult Laci felé, aki egy szempillantás alatt engedelmeskedett. – Majd legközelebb elmondod a verset. És ne számíts rá, hogy nem szólítalak fel! Valahogy le kell zárjalak félévkor.

Ebben a pillanatban megszólalt a csengő. Az osztály azonnal felbolydult, és az ajtó felé meginduló áradat kis híján elsodorta a padok között álló tanárnőt.

– Zsuzsa néni most már megnézheti a telefonját – csicseregte egy kedves lányhang, amit elfojtott kuncogás követett. Zsuzsa elpirulva fordult a hang irányába, de nem tudta megállapítani, hogy a mindig csapatostul közlekedő, nyurga, folyton vihogó kamaszlányok közül ki tette a csípős megjegyzést. Közelebb lépett hozzájuk, és egyenként az arcukba nézett. Százötvenhét centijével szinte mindegyiküknél legalább egy fejjel alacsonyabb volt, de ezt tízévnyi tanítás alatt már megszokta. Megtanulta azt is: nem szabad engednie, hogy átvitt értelemben is a „fejére nőjenek”. Úgy érezte, ez elég jól sikerült neki. A lányok most is elhallgattak, és kissé megszeppenve néztek vissza rá.

– Köszönöm! – mondta nyugodtan. – Tudjátok, fontos hívást várok. Most pedig menjetek ebédelni. Rátok fér egy kis plusz kalória.

A lányok már sarkon is fordultak, és vihogva, fecsegve kitódultak a folyosóra, a menza felé. Az egyikük, a koromfeketére festett szemű és hajú, folyton feketében járó Horváth Kata még visszafordult az ajtóból, és megjegyezte:

– Zsuzsa néni ma nagyon rendes volt Lacival.

– Köszönöm, Kata.

Zsuzsa elmosolyodott. Az ehhez hasonló pillanatokban úgy érezte, hogy mégiscsak érdemes volt ezt a néha hálátlan és rengeteg küszködéssel járó pályát választania. Holott annak idején mindenki óvta tőle, hogy tanár legyen. Már Hilda néni is megmondta…

Hilda néni!

Az „Őrangyalok”!

Zsuzsa villámgyorsan a tanári asztalhoz ugrott, és felkapta a könyvek között lapuló mobiltelefonját. Az előbb jól látta: két nem fogadott hívása is volt. Az egyik Rezsőtől, a másik Etelka nénitől. Az „Őrangyalok” két oszlopos tagjától. Zsuzsa némi habozás után Rezső számát hívta vissza. Közben a hóna alá csapta a könyveket, a naplót, és sietős léptekkel elindult a folyosón a tanári felé.

– Szevasz! Órám volt. Az angyalos háznál vagytok? Mi van már megint? Jó, jó, jó, mindjárt ott vagyok én is. Öt perc.

Már messziről látta, hogy tényleg baj van. A Kilátó utca sarkán, ahol az angyalos ház is állt, kisebbfajta tömeg verődött össze. Közelebb érve az is látszott, hogy a ház előtti utcarészt kordonnal elkerítették. Zsuzsa szívdobogva, zihálva szállt le a biciklijéről, és körülnézett, ismerős arcok után kutatva. Elsőként Etelka néni pirospozsgás, derűs ábrázatát pillantotta meg.

– Zsuzsikám! – lépett oda hozzá az idős asszony. – Maga ebben a hidegben is kerékpározik? Hogy le nem fagy a… Na, mindegy, végre itt van. Jöjjön, nézze meg, mi történt.

Zsuzsa közelebb lépett a kordonhoz. Az ott összegyűltek, mikor felismerték, félreálltak az útjából. A környéken mindenki jól ismerte az „Őrangyalokat”, és nem hivatalos vezetőjüket, a kicsi, tűzrőlpattant tanárnőt, aki biciklijével az utóbbi két évben naponta többször is ide-oda cikázott az angyalos ház és a munkahelye, a krisztinavárosi Seilern Crescencia{1} gimnázium között. Zsuzsa már a legrosszabbra számított, így szinte megkönnyebbült, mikor meglátta, mi okozta a felfordulást.

Az egyik angyalszobor zuhant le az utcára. Pontosabban a pufók puttófejek egyike, amelyekből a ház minden ablaka fölött mosolygott egy, kicsiny szárnyakkal a két oldalán. A szárnyak még mindig ott voltak a helyükön, a mókás fejecske azonban darabokra törve hevert az utcakövön, a barna, januári locspoccsal összekeveredve.

– Lefújta a szél – magyarázta egy közelben álló öregúr. – Már meg lehetett lazulva. Még jó, hogy nem esett rá valakinek a fejére – tette hozzá fejcsóválva.

Zsuzsa maga is valami ilyesmitől tartott. Miután Rezső csak annyit mondott a telefonba: „Már megint leesett egy szobor. Gyere ide, kérlek.”, majd puff, letette – ahogyan már csak ő szokta – a szíve rögtön a torkába ugrott. Ha valami jóvátehetetlen történt a ház állapota miatt, valami baleset, vagy talán még rosszabb, akkor mindennek vége… Akkor hiába küzdöttek a megmaradásáért elszántan már két hosszú éve, amióta az angyalos házat életveszélyessé nyilvánították. Akkor biztosan nem lesz kegyelem a régóta omladozó, romos, ám még mindig tetszetős és kecses, pusztulásában is előkelő épületnek.

– Nem a szél volt – fordult a fejcsóváló bácsihoz. – Magától esett le, sajnos.

– Igen, a vakolat is folyton potyog – tódította egy nő, aki mindössze egy kötött kardigánt magára kapva futott ki az egyik szemközti házból bámészkodni és sopánkodni. Mostanra már reszketett a hidegtől és a kardigánt két kézzel fogta össze a mellén. – Kész életveszély! – tette hozzá, és jelentőségteljesen Zsuzsa szemébe nézett. Nyilván ő is tudta, kivel áll szemben. Azoknak a sült bolondoknak a vezetője ez a kis nő, akik foggal-körömmel ragaszkodnak ennek a málladozó háznak a fennmaradásához. „Amíg valakinek a fejére nem omlik!” – gondolta megvetően.

Zsuzsa azonban bátran állta a kardigános nő tekintetét, majd Etelka nénihez fordult, és nyugodt hangon megkérdezte.

– Hol van Rezső?

– Bent, a házban. Valami önkormányzati alakkal tárgyal, akit rögtön iderángattak.

– Menjünk be.

Etelka néni bólintott, majd egy utolsó, megsemmisítő pillantást vetve a kardigános nőre, belépett a kovácsoltvas kapun.

– Ne is törődjön velük, Zsuzsikám – biztatta a nyomában lépkedő Zsuzsát. – Ezzel a nővel már le sem állok vitatkozni. Folyton ide eszi a fene, bámészkodni meg okoskodni. Ostoba tyúk!

Zsuzsa hallgatott.

– No, de az is igaz, hogy ő nem itt lakik – tette hozzá Etelka néni halkan. – Így aztán könnyen beszél. Hogy le kéne bontani, és kész! Kíváncsi lennék rá, mit szólna, ha az ő feje felül akarnák lebontani a házát?

– Bizonyára másképp állna hozzá – mosolygott Zsuzsa szomorúan.

Igaz is, jutott eszébe hirtelen, az „Őrangyalok” közé, amely laza, folyton változó taglétszámú, különböző korú és helyzetű embereket tömörítő civil mozgalom volt, csak két olyan tag tartozott, akik maguk nem itt, az angyalos házban laktak. Az egyik Zsuzsa volt, a másik Kollár Rezső, aki viszont a szemközti épületben élt, és a teraszáról egyenesen az angyalos ház még ma is gyönyörű, kovácsoltvas központi erkélyére látott. Az erkély két oldalán két éteri szépségű, komoly arcú angyalszobor állt, egy-egy kezükben tartott, lábukhoz leeresztett pallossal – mintha csak a házat és lakóit őrizték volna az esetlegesen rájuk leselkedő veszedelmekkel szemben. Rezső kijelentette, hogy ő annak idején éppen az angyalok miatt vette meg a jelenlegi lakását, és hogy ettől a látványtól nem foszthatja meg senki! Az angyalok helyett semmi kedve egy „betonkockát” bámulni nap nap után. Ja, és Rezső művészettörténész volt – amolyan, a hetvenes évek végéről itt maradt szakállas-szemüveges, tarisznyás, kopott farmert és kinyúlt kardigánokat hordó bölcsész. A Kulturális Örökségvédelmi Hivatalnál dolgozott, de az angyalos ház ügyében még így is tehetetlen volt. Mikor Zsuzsa és a többi „őrangyal”, vagyis a ház megmentésére hivatott kis csapat egyik első gyűlésükön felvetette, hogy az épületet műemlékké kellene nyilvánítani, csak zavartan krákogott, majd már itt-ott deresedő szakállát vakargatva hosszas fejtegetésbe kezdett arról, mi számít műemléknek és mi nem. A lényeg az volt, hogy az angyalos ház – sajnos – nem felelt meg a műemlékké nyilvánítás feltételeinek, és ezért nem is számíthatott hatékony, központi védelemre.

– Ehhez hasonló házak, ugyanilyen kedves szobrokkal, ezrével vannak Budapesten – tette hozzá csüggedten. – Pénz pedig nincs rájuk, sem a felújításukra, sőt, sokszor még a megőrzésükre sem.

– Ha így folytatódik, hamarosan egy sem lesz – bosszankodott Zsuzsa. – Na, mindegy, akkor majd mi megvédjük valahogy. Nekünk ugyanis fontos ez a ház, akár műemlék, akár nem.

– Igen – Rezső szórakozottan törölgette a szemüvegét a kötött pulóvere szegélyével. – De pénzünk nekünk sincs. Ámbár… itt, Budán talán még nem is olyan rossz a helyzet. Itt nincs annyi romos, menthetetlen épület, mint például a nyolcadik vagy kilencedik kerületben. Talán mégis tehetünk valamit… – ezzel újra az orrára biggyesztette a szemüvegét és Zsuzsára nézett. – Nem is értem, hogyan mehetett így tönkre ez a szép ház. Mintha el lenne átkozva…

– Talán el is van – mormolta Zsuzsa. – Mindenesetre sok titkot rejtenek ezek a falak. Már csak ezért sem szabad hagynunk, hogy lebontsák a házat!

Ugyanezen a két évvel ezelőtti gyűlésen választották meg Rezsőt a mozgalom vezetőjének. Hivatalosan még mindig ő volt az. Gyakorlatilag azonban már régóta a jóval aktívabb Zsuzsa. No és Etelka néni.

Etelka nénit Zsuzsa már több mint húsz éve ismerte, és annak idején vele járt először a házban. Azóta a néni szinte semmit sem változott. Ugyanolyan rövid bubifrizurája, mosolygós holdvilágképe, csillogó barna szeme, és pattogó, ellentmondást nem tűrő hangja volt. Ami talán első hallásra ijesztő is lehetett, ám aki ismerte, jól tudta, hogy Etelka néninek arany szíve van. Ezzel az őrmesterstílussal csupán apró termetét (még Zsuzsánál is alacsonyabb volt néhány centivel), és még hetvenen felül is kislányosnak ható ábrázatát próbálta kompenzálni. Amellett nagyon is hasznosnak bizonyult, amikor valamit vagy valakit, akit szeretett, meg kellett védeni. Például Hilda nénit vagy Zsuzsát (akit a kezdetektől makacsul magázott, Hilda néni példáját követve), vagy akár az angyalos házat, amely születése óta az otthona volt. Az utóbbi két évben pedig nem lebecsülendő energiáit szinte teljes egészében a ház megmentésére fordította. Mivel nyugdíjas volt, és a nap nagy részében otthon tartózkodott, saját magát „őrszemnek” kinevezve éberen figyelt. Minden idegen alak megjelenésekor vagy váratlan eseménykor azonnal elindította a „riadóláncot”: felszaladt a lépcsőházban, és minden emeleten becsöngetett az ott lakó „őrangyalokhoz”, majd őskori, tányér nagyságú mobiltelefonján haladéktalanul hívta Rezsőt és Zsuzsát. Mint ahogyan most is, amikor délelőtt tizenegy tájt óriási robajjal lezuhant a puttófej, az egyik harmadik emeleti ablak fölül.

– És ez már a második volt – sopánkodott a néni, fürgén lépkedve Zsuzsa előtt. – Rövid időn belül a második. Más sem hiányzott nekik ott, az önkormányzatnál! Vigyázzon, Zsuzsikám, itt csúszik.

Zsuzsa óvatosan lépkedett a kiöblösödött, nyirkos kőlépcsőn. Habár lapos gumitalpú csizmája általában nem csúszott, az angyalos házban soha nem lehetett tudni… Lift nem volt, pedig egy ilyen magasságú háznak elvileg már járt volna. Kissé zihálva értek fel a legfelső, negyedik emeletre, ahol Rezső, néhány összeverődött lakó társaságában egy aktatáskás idegennel tárgyalt a tágas lépcsőházban.

Mellettük pedig egy ismerős, magas férfialak állt. Csak nem Szabolcs? Mit kereshet ő itt? Mintha csak kitalálta volna a gondolatait, Szabolcs megfordult és Zsuzsára ragyogtatta villogó reklámmosolyát. Odalépett a feleségéhez, miközben Etelka néni Rezsőékhez sietett, és szokott vehemenciájával rögtön bekapcsolódott a vitába.

– Szia! Csakhogy itt vagy – köszönt Szabolcs, mire Zsuzsa a férje mellé lépett, és szokása szerint felágaskodott, hogy meg tudja csókolni. Szabolcs cserébe lehajolt egy kissé, így félúton találkoztak.

– Etelka néni engem is felhívott, miután téged nem értek el. Hogy azonnal jöjjek ide. Már azt hittem, meghalt valaki! – tette hozzá szemrehányó tekintettel.

– Meg is halt – Zsuzsa megdörzsölte a homlokát. – Az egyik angyal.

Szabolcs válaszul csak az égnek emelte a tekintetét.

– Mi folyik itt? – kérdezte Zsuzsa, fejével az aktatáskás felé intve.

– A szokásos. Te már csak tudod. Az önkormányzat le akarja bontani, az „Őrangyalok” fel szeretnék újíttatni. Az önkormányzatnak nincs rá pénze, az „Őrangyaloknak” még úgy sem. De most más is van: valaki megvenné az egész kócerájt. Úgy értem, a házat is, nem csak a telket.

Ez tényleg újdonság volt. Az angyalos ház ugyanis remek helyen állt, a város egyik legdrágább lakóövezetében. Ezen belül is a Kilátó utcában, méghozzá a domb tetején, ahonnan – mint ahogyan a név is sugallta – csodás látkép nyílott szinte az egész budai városrészre. Az utca nevét adó kilátó ugyan már nem létezett (sokak szerint annak idején az angyalos ház tőszomszédságában állt), ám az itteni ablakokból és erkélyekről el lehetett látni messze a háztetők és kémények felett a beépített, és az erdőktől zöldellő dombokig, és minden egyes lakás a nap minden szakában úszott a fényben. Az egyetlen hátrány talán a szél és az ezzel járó huzat volt, ami szinte megállás nélkül zúgott a falak között, a lépcsőházban és a folyosókon, ám az itt lakók már ezt is megszokták, sőt megszerették. Nyáron pedig, mikor az egész város fuldoklott a hőségtől, valóságos áldás volt a szüntelen frissítő légáramlat. Mindent egybevéve, a telek rendkívül értékesnek számított, és sok jelentkező akadt volna rá. Méregdrága lakóparkot vagy akár szállodát is építettek volna ide – persze csak miután az itt álló, düledező épületet a földdel teszik egyenlővé. A lakóknak is kínált volna megoldást az önkormányzat, a vevőjelöltekkel együttműködve – néhányukkal már el is kezdődtek a tárgyalások. A lakóközösség azonban megosztott volt, és így nem tudtak zöld ágra vergődni. A többség ragaszkodott az angyalos házhoz. Egyelőre…

Arra viszont eddig még nem volt példa, hogy valakinek a ház is kellett volna. Túl sok macerával járna a felújítása, no meg rengeteg pénzbe kerülne. A vevők pedig általában minél kevesebb ráfordítással minél többet szerettek volna keresni az üzleten. Ami érthető is, az ő szempontjukból. Így, hogy az angyalos ház nem élvezett műemléki védelmet, a legegyszerűbb és leggyorsabb megoldásnak az látszott, hogy megszabadulnak tőle. Mégpedig, ha lehetséges, az önkormányzat, és nem a vevő költségén. Még így is jól járt volna mindenki, a lakókat is beleértve, akiknek szebb, tágasabb, modernebb lakásokat ígértek.

Egyetlen bökkenő volt csak: az „Őrangyalok”. Vagyis a ház megmentésére szerveződött társaság a legelszántabb lakókkal, a tűzrőlpattant nénivel, a szakállas művészettörténésszel és a minden lében kanál tanárnővel, akik minden követ megmozgattak a ház – a gyönyörű, nehéz kovácsoltvas kapu, az ugyancsak kovácsoltvas, míves balusztrádok, és persze az angyalok: a derűs puttócskák és a szigorú, pallosukat szorongató nagyobb szobrok – megmaradásáért. Ezek nélkül szegényebb lenne a világ, ebben nem volt vita köztük.

Zsuzsa, Szabolccsal az oldalán az aktatáskás férfival beszélgető csoporthoz lépett.

– Jó napot kívánok!

– Khm – Rezső csak most vette észre, hogy megérkezett. – Kérem, engedje meg, hogy bemutassam a… khm, izé, kolléganőmet.

– Fehér Zsuzsanna – Zsuzsa a kezét nyújtotta az aktatáskásnak.

– Pilisi Sándor. Örvendek.

Kezet ráztak. Pilisi kissé csodálkozva nézett az aprócska, cigányosan barna bőrű, zöld macskaszemű nőre a kötött, füles sapkában, majd a mellette álló, kishíján kétméteres, izmos, szőke, kék szemű óriásra, akit az imént, nem sokkal az érkezése után mutattak be neki Szécsi Szabolcsként. Csak nem együtt vannak? Micsoda furcsa pár! A baljából a jobb kezébe vette az aktatáskáját, hogy megnézze az óráját, majd felsóhajtott.

– Nekem most sajnos mennem kell. Kollár úrnak és a kedves hölgynek – jelentőségteljesen Etelka néni felé biccentett – már mindent elmondtam. Még egyszer kérem, jól fontolják meg – nézett újra Rezsőre.

– Rendben – Rezső tétován bólintott, majd szokása szerint a torkát köszörülte. – Tudja, Pilisi úr… még sok mindenkivel meg kell beszélnünk a dolgot.

– Hogyne! – Pilisi türelmetlenül sóhajtott. Már nem először keserítették meg az életét ezek az izgága „civilek”. Mennyivel egyszerűbb volt minden a múlt rendszerben… – Persze, megértem. Nos… megvan a számom, majd jelentkezzenek. Én is keresni fogom, mondjuk, úgy egy hét múlva.

– Rendben – bólintott Rezső, és kezet ráztak.

Ezzel Pilisi fogta az aktatáskáját, és fontossága teljes tudatában, felszegett fejjel, zajosan távozott. Léptei még sokáig kongtak a lépcsőházban.

– Hülye komcsi! – jegyezte meg Etelka néni a maga keresetlen stílusában.

– Ugyan, Etelka drága! – torkollta le őt Rezső rémülten. – Miket beszél! Pilisi úr nem komcsi… demokratikusan megválasztott önkormányzati képviselő.

– Akkor is komcsi – Etelka néni nem tágított. – Már akkor is a tanácsnál volt, mikor… na, mindegy! – a néni legyintett.

– Mit akart? – fordult Zsuzsa Rezsőhöz, aki mélyet sóhajtott.

– Beszélhetnénk négyszemközt?

Megfogta Zsuzsa karját, és fél szemmel Szabolcsra pillantott.

– Persze! – vágta rá a nő meglepetten.

Rezső, még mindig karját szorongatva a lépcsőház túlsó oldalára vezette Zsuzsát, majd mikor úgy ítélte meg, hogy hallótávolságon kívülre kerültek, megállt és szembefordult vele. Zsuzsa futó pillantást vetett a még mindig egy helyben álldogáló kis csoportra, és látta, hogy Szabolcs karba tett kézzel, a szemöldökét ráncolva figyeli őket.

– Azt hiszem, most végünk van! – jelentette ki a férfi halkan.

– Micsoda?! – Zsuzsa mintegy felocsúdva Rezső aggódó arcába nézett. – Miről beszélsz? Kinek…

– Nekünk, az „Őrangyaloknak”. A háznak. Az angyaloknak.

– Miért?

– Mert ennek a pasinak rengeteg pénze van.

– Kinek? Pilisinek?

– Dehogy. Ja, te nem voltál itt az elején, nem hallottad. Mr. Alex Koharynak, az új vevőjelöltnek. Eredetileg Koháry Sándor lehetett, gondolom. Egy „amerikás” magyar, valami üzletember, többszörös milliárdos. A hotelbizniszben utazik, vannak szállodái Floridában, de Latin-Amerikában és a Távol-Keleten is. Sőt, már Budapesten is. Vagyis… gondolhatod. Ha ő kinézi magának az angyalos házat, akkor senki sem állíthatja meg. Legkevésbé mi. Meg fogja szerezni.

Rezső elhallgatott, és elkeseredetten bámult maga elé. Zsuzsa a fejét törte, mit is mondhatna erre.

– Azért nem eszik olyan forrón a kását – bökte ki végül. – Nem kellene így berezelnünk tőle. Csak azért, mert pénze van… Nem is biztos, hogy lebontaná. Talán látna fantáziát benne, hogy… nem is tudom. Én azt mondom, ne adjuk fel! Ezt a Pilisit, feltételezem, már jól megkente – tette hozzá elgondolkodva.

– Nemcsak őt! – Rezső szomorúan ingatta a fejét. – De rajta keresztül már néhány lakót is megszédített, sőt, úgy sejtem, néhányat az „Őrangyalok” közül is.

Zsuzsa felszisszent.

– Ó! – végül csak ennyit mondott, olyan hangsúllyal, ami kifejezte a csalódását.

– Ne érts félre, én sem akarom feladni – folytatta Rezső. – Talán még van valami esélyünk. Ha az adásvételt nem is tudjuk megakadályozni, azt talán igen, hogy lebontsák a házat.

– Hogyan?

– Még te kérdezed? – Rezső szemrehányón nézett Zsuzsára. – Te vagy az, aki tudsz valamit erről a házról. Na, várj csak, hallgass végig – újra megragadta Zsuzsa karját, aki azonnal hátat akart neki fordítani. – Valamilyen titkot őrzöl, amit nem vagy hajlandó velünk megosztani. Miért nem? És mégis, miért olyan fontos neked ez a ház?

– Már százszor elmondtam – dacoskodott a nő. – Hilda néni miatt.

– Van valami más is – Rezső újra a fejét rázta. – Na, jó, ne mondd el. De akkor… miért nem írtad még meg azt a könyvet? Tudod, amit ígértél. Hilda néni emlékei alapján.

– Nem is tudom… – Zsuzsa durcásan a vállát vonogatta, mint mindig, amikor erről kérdezték. – Hagyj békén ezzel. Te sem szeretnéd, ha kinevetnének, vagy igen?

– De miért gondolod, hogy kinevetnének?

– Mert olyan… hihetetlen az egész.

– Ami ebben a házban történt?

– Igen – motyogta Zsuzsa lehajtott fejjel.

Rezső ekkor végre elengedte a karját.

– Na, jó. Azért én a helyedben megírnám. Különben mit szólna Hilda néni…

– Ne gyere már ezzel! – Zsuzsa olyan hangosan csattant fel, hogy a lépcsősor túloldalán álldogálók egy emberként fordultak feléjük. Szabolcs el is indult, Zsuzsa pedig eléje szaladt, és a fejét a férje széles mellkasára hajtotta, mintha ott keresne menedéket valami elől.

– Haza akarok menni – suttogta.

• • •

Zsuzsa elgondolkodva bámult maga elé a vacsora romjai felett. Mióta visszatértek az angyalos házból, szinte alvajáróként tett-vett, szórakozottan végezte a szokásos esti teendőit. Elsőként Enikőnek segített az elsőosztályos házi feladat megírásában, ami nem igényelt nagy erőfeszítést, mivel a kislány okos volt és lelkes – valóságos kis stréber –, eközben Szabolcs a kicsivel, Dorkával játszott. Vacsorára fagyasztott halrudakat sütött ki, hasábburgonyával és tartármártással. Szerencsére körülbelül tizenöt perc alatt elkészült, és a lányok imádták. Sőt, még Szabolcs is, aki történelem- és testneveléstanár, no meg hobbi úszóedző létére odavolt ezekért a gyorskajákért. Zsuzsa már nem annyira lelkesedett értük, ám most hálás volt, amiért a családja nem volt túl finnyás ebből a szempontból. Mostanra el is tüntették az ételt az utolsó morzsáig, csak a zsíros szalvéta éktelenkedett a tálban, amit Zsuzsa azért tett oda, hogy felszívja az étolaj egy részét.

Ezt a fortélyt még Etelka nénitől tanulta annak idején. Hilda néninél.

Hilda néninél, az angyalos házban.

Zsuzsa lehajtotta a fejét, és a tenyerébe temette az arcát. Úgy látszik, ma mindenről ez jut eszébe… Az asztal körül hirtelen furcsa csend állt be. Eddig a lányok szüntelen fecsegését lehetett hallani, valamint Szabolcs mély, derűs hangját, ahogyan türelmesen válaszolgatott nekik. Zsuzsa nem is figyelt rájuk.

– Anya! – hallatszott Enikő ijedt kis szopránja. – Rosszul vagy?

– Nem, nem, dehogy! – Zsuzsa észbe kapott, és a lányára mosolygott. – Semmi bajom, drágám. Kicsit fáradt vagyok.

Látta, hogy Dorka, a kisebbik is rémülten, tátott szájjal bámulta őt. Enikő és Szabolcs is furán néztek rá. Mint akik nem hiszik el, hogy tényleg csak ez a baj. Végül Szabolcs idegesen felnevetett.

– Tudjátok, szörnyű dolog történt odaát, a házban. Meghalt egy angyal!

Jaj, ne! Zsuzsa kétségbeesett pillantást vetett a férjére, aki hirtelen rájött, hogy nagy hibát követett el, és az arcán bűntudatos kifejezés jelent meg.

Ám már késő volt. Enikő a homlokát ráncolva, döbbenten nézett az anyjára.

– Meghalt? De miért? Ő is öreg volt?

Zsuzsa felsóhajtott. Enikő még csak hatéves volt, ám egy ideje elkezdték foglalkoztatni az élet nagy kérdései. Például a halál mibenléte. Tavaly meghalt egy dédijük, és nem sokkal azután a szomszéd öreg kandúrja, a lányok szeretett Fricije is elpusztult. Ezenkívül Zsuzsa már néha mesélt a gyerekeknek Hilda néniről is. Aki szintén meghalt, sok-sok évvel ezelőtt, amikor Enikő és Dorka még nem is éltek.

A négyesztendős Dorka még a maga egyszerűségében elfogadta ezeket a súlyos tényeket. Ha meghaltak, hát meghaltak. Nincsenek köztünk többé. Ám Enikő nem hagyta ennyiben. Folyton kérdéseket tett fel, olyan kérdéseket, amelyekre nem létezett jó válasz. Valamit persze mondani kellett neki, de értelmes kislány lévén mindig megneszelte, ha a felnőttek kitérő vagy félrevezető válaszokat próbáltak neki adni. Ezekre újabb kérdésekkel reagált. Legtöbbször ezzel a leginkább megválaszolhatatlannal: „Miért?”

– Mert már öregek voltak – próbálta őt leszerelni ilyenkor Szabolcs. – Dédi is öreg volt, Frici is, Hilda néni is. Ő már elmúlt százéves.

Enikő ezen elgondolkozott.

– Én is meghalok, ha öreg leszek? – kérdezte végül.

– Mindenki meghal egyszer – válaszolta Zsuzsa vonakodva.

– Miért?

– Mert ez az élet rendje.

Enikőt azonban ez a semmitmondó válasz nem nyugtatta meg, és azóta időről időre visszatért a témára. Zsuzsa rettegett ezektől a pillanatoktól. Nem akart hazudni a lányának, sem valami butasággal elterelni a figyelmét, végül aztán mégis feladta. Ő a maga részéről hitt valamiféle örök életben, a lélekben, a szellem erejében – ó, hiszen hányszor érezte, hogy Hilda néni valamilyen formában még mindig mellette van – ám ez túl absztrakt volt ahhoz, hogy egy kisgyereknek elmagyarázza. Így tehát kifejtette neki, hogy akiket igazán szeretünk, nem halnak meg. Csak elköltöznek egy másik világba. A mennyországba, az angyalokhoz.

Enikőnek azonban természetesen erről is voltak további kérdései, és friss, gyermeki kíváncsiságával gyakran sarokba szorította a felnőtteket. Ezért is féltek Szabolccsal együtt attól, hogy a kislánynak valamiről eszébe jusson ez a téma, és újra elölről kezdődjön a végeérhetetlen faggatózás. Most pedig a mamlasz férjének kicsúszott a száján ez a meggondolatlan mondat! És, amint az várható volt, Enikő le is csapott rá.

– Miért halt meg az angyal? – erősködött. – Az angyalok is meghalnak? – tette hozzá elkerekedett szemmel.

– Nem! – Szabolcs érezte, hogy ezt a helyzetet most neki kell megmenteni. Azért is, mivel ő okozta, és azért is, mert Zsuzsa szemmel láthatóan nem volt olyan állapotban, hogy sikeresen kezelni tudja. – Az angyalok nem halnak meg. Csak én összevissza beszéltem.

– Akkor mi történt az angyallal?

Sejteni lehetett, hogy Enikő megint nem hagyja magát gyorsan lerázni.

– Háát… elment Hilda nénihez.

Szabolcs diadalmasan elvigyorodott, és egy oldalpillantást vetett Zsuzsára. „Na, ehhez mit szólsz?” – ez volt a tekintetében.

Zsuzsa semmit sem szólt. Csupán magában fohászkodott, hogy Enikő ezúttal érje be ennyivel…

– Ja! – mondta a kislány, majd lemondóan sóhajtott egyet. Úgy tűnik, belátta, hogy a felnőttektől ma sem remélhet épkézláb magyarázatot a kérdéseire. – Az más! Biztosan örültek egymásnak – tette hozzá engedékenyen.

– Igen, biztosan! – Zsuzsa láthatóan megkönnyebbült. – Most pedig nyomás fürödni. Holnap korán kelünk!

– Majd én megfürdetem őket – ajánlkozott Szabolcs, mire Zsuzsa csodálkozva nézett rá. Úgy látszik, még mindig úgy érzi, hogy kompenzálnia kell. „No, annál jobb” – gondolta a nő – neki még úgyis van egy-két dolga ma estére.

A lányok persze ujjongtak. Nagyon szerettek az apjukkal fürdeni, mivel ez elég ritkán adatott meg nekik.

Csakhamar boldog sikongás, nevetgélés és vízcsobogás hallatszott a fürdőszobából. Zsuzsának hirtelen összefacsarodott a szíve. „Milyen jól érzik magukat nélkülem” – gondolta önkéntelenül, majd megrázta a fejét. Ez butaság! Persze hogy jól érzik magukat az apjukkal, ez csak természetes. Mindkét lánya Szabolcsra hasonlított: egyforma kék szempár, aranyszőke haj, lefegyverző mosoly. Olyannyira, hogy amikor csak ő volt velük, alig hitték el, hogy a lányai. Mikor Szabolcs is ott volt… nos, igen, akkor mindenki bennük gyönyörködött. A jóképű apa, és a két gyönyörű kislány triója. Ő mintha ott sem lett volna.

Zsuzsa ismét megcsóválta a fejét. Itt az ideje, hogy felhagyjon ezekkel a lehetetlen gondolatokkal. Hiszen imádja őket, mindegyiküket. Enikőt, akinek Szabolcs választotta a nevét, és Dorottyát, akinek már ő. Az Óz főszereplője, Dorothy után – de szeretett volna kislány korában a bőrébe bújni, és elrepülni a forgószéllel messze, messze… És mindenekfelett Szabolcsot imádta, akit az egyetemen plakátfiúnak neveztek a háta mögött, akibe minden csoporttársa szerelmes volt, és akiről akkoriban nem gondolta volna, hogy valaha is szóba áll vele…

Zsuzsa világéletében kívülállónak érezte magát. Valamiért mindig is kilógott a sorból. Lám, még a családjában is. Maga egy csudabogár, Zsuzsika – mondogatta gyakran Hilda néni, a szokásos huncut csillogással a szemében.

A nő a földre kuporodott a hálószobájukban álló Ikea komód előtt, és kinyitotta a legalsó, mindenféle kacattal telezsúfolt fiókot. „Valahol itt kell lennie” – mormolta. Igen, jól emlékezett: egy három évvel ezelőtti falinaptár alatt (ezt ugyan miért nem dobták ki? – morfondírozott) megtalálta, amit keresett. A régi, megsárgult jegyzetfüzetet, amelybe annak idején Hilda néni emlékeit próbálta feljegyezni, több-kevesebb sikerrel, mivel a néni gyakran csapongott, és amikor beleélte magát a mesélésbe, egyáltalán nem törődött vele, hogy rajta kívül van még valaki a szobában. Zsuzsa ilyenkor is szorgosan körmölte a szavait, néha sziszegve megrázta a sok írástól sajgó kezét, de nem volt szíve figyelmeztetni, hogy egy kicsit lassabban. Akkor megtört volna a varázs.

A nő könnybe lábadt szemmel lapozgatta a füzetet. Mennyi ideje is, hogy utoljára kézbe vette? Sok-sok éve már. A lelkiismeretét próbálta elaltatni azzal, hogy ide rejtette, a lomos fiók legaljára. Most azonban előjött – micsoda?? Előkerült! – a füzet, és vele együtt életre keltek az emlékek is. Nocsak, hiszen itt-ott Hilda néni is beleírogatott. Igen, Zsuzsa jól emlékezett – volt, hogy elkérte tőle a füzetet, és néhány részt ő jegyzett le, vagy csak kiegészítette a Zsuzsa által leírtakat. Mosolyogva silabizálta a néni kissé már reszketeg, leheletfinom, csipkeszerű írását – milyen gyönyörű, és mégis milyen nehéz olvasni. Egy letűnt kor utolsó üzenete. És itt van az ő kezében.

Zsuzsa körül elsüllyedt a világ, és ő újra ott volt az angyalos házban, a félhomályos szobában, a sarokban ülő Hilda nénivel szemben. Mintha a hangját is hallotta volna.

– Mondja, boldog maga, Zsuzsikám?

– Persze hogy az vagyok, Hilda néni! Miért is ne lennék?

Ekkor Zsuzsa lehajtotta a fejét, és halkan sírni kezdett.

Úgy egy óra múlva Zsuzsa már a laptopja előtt üldögélt, és egy üres dokumentumot bámult a képernyőn.

– Te meg mit csinálsz?

A nő összerezzent és gyorsan kilépett a dokumentumból, mint akit rajtakaptak valami bűnös tevékenységen – észre sem vette, hogy Szabolcs belépett a szobába. A férje ma este különösen nagylelkű volt a vacsoraasztalnál elkövetett baklövése után. Még az este legnehezebb feladatát: a lányok lefektetését és a meseolvasást is magára vállalta. Vajon észrevette, hogy Zsuzsa az imént sírdogált? Talán nem – remélhetőleg nem. A nő azóta összeszedte magát és a fürdőszobába beosonva meg is mosakodott. Most mégsem akaródzott Szabolcs felé fordulnia. Hallotta és érezte, hogy a férje egy széket a közelbe húzva közvetlenül mögé telepedett.

– Mi ez? – kérdezte, az üres képernyőre mutatva. – Az előbb mit nézegettél?

– Semmit – Zsuzsa elpirult.

– Valamit gyorsan bezártál, amikor beléptem – Szabolcs hangja nem volt sem számon kérő, sem sértődött, inkább ugyanolyan derűs és türelmes, mint ahogyan a lányaival szokott beszélni. – Eltitkolsz előlem valamit? – tette hozzá kicsit halkabban.

– Dehogy! – mormolta Zsuzsa, de még mindig nem nézett a férjére. – Mit titkolnék, mondd?

– Hát, nem is tudom – Szabolcs hangja még mindig vidám, csevegő volt. – Talán levelezel valakivel, és nem szeretnéd, ha én is látnám. Ma délután is… hogy elvonultatok a Szőrmókkal.

Szabolcs Rezsőt hívta Szőrmóknak.

Aha, itt van a kutya elásva. Ez nem lehet igaz! Zsuzsa meglepetten fordult a férje felé, majd mikor az arcába nézett, és látta, hogy komolyan gondolja, amit mond, elnevette magát.

– Micsoda? Te féltékeny vagy Rezsőre? Rezsőre?

Szabolcs most már egyértelműen fancsali képet vágott, és látszott rajta, hogy bántja Zsuzsa nevetése, ezért a nő elhallgatott.

– Na, ne hülyéskedj! – bökte oldalba a férfit. – Tényleg, ha már féltékeny vagy, pont Rezsőre? Mi ütött beléd?

– Ha egyszer ő az, akivel folyton együtt pusmogsz, titkolózol. És szerintem őt igenis eszi a fene utánad. Nem vetted még észre, hogy néz rád?

De igen, Zsuzsa észrevette. Az ilyesmit nem lehet nem észrevenni.

– Na és aztán? – vonta meg a vállát. – És én mit szóljak? Minden tinilány tanítványod fülig szerelmes beléd. Mind elolvadnak, ha csak rájuk pillantasz. Mintha csak hallanám a nyávogásukat: „Jaj, tanár úr”! Én is megkapom a magamét: „A Szécsi hogy lehet együtt azzal a nővel?” Én aztán féltékenykedhetnék, hidd el, naphosszat, de butaság lenne. Tudom, hogy nem csalsz meg, és te is tudod, hogy én sem csallak meg Rezsővel.

– Tudom, tudom – Szabolcs a homlokát ráncolta. – Tisztában vagyok vele, hogy nincs köztetek semmi, de akkor is… Nem is tudom, hogy magyarázzam meg… Nemcsak rá vagyok féltékeny, hanem erre az egészre. Az angyalos házra, az „Őrangyalokra”, és az öregasszonyra is.

Szabolcs Hilda nénit nevezte „öregasszonynak”, amikor bántani akarta Zsuzsát.

– Az „öregasszony” már több mint tíz éve meghalt – vágott vissza Zsuzsa bosszúsan. – És különben is, neki köszönheted, hogy együtt vagyunk.

– Igen, igen, ezt is hallottam már. De hiába halt meg, mégis itt él közöttünk. Én így érzem. Lehet, hogy hülyeség, de a tarkómon érzem a tekintetét. Nem valami kellemes egy kísértettel együtt lakni, elhiheted. És úgy gondolom, néha közénk áll.

Zsuzsa döbbenten hallgatott. Soha nem hitte volna, hogy Szabolcs ilyesmiket gondol, érez. Lám, mennyire nem ismeri ezt az embert, akivel tíz éve minden napját és éjszakáját együtt tölti.

– Ez ostobaság – végül csak ennyit mondott. – Ha valami közénk áll, az inkább az én lelkifurdalásom. Tudod, megígértem neki, hogy megírom azt a könyvet.

– Igen, az emlékiratait. De szerintem ez könnyelműség volt. Te nem is vagy író.

– Miért ne lehetnék az? – Zsuzsa ismét a vállát vonogatta.

– Hát akkor írd meg – mondta hirtelen a férfi. Zsuzsa meglepetten nézett rá. – Igen, jól hallottad, írd meg. Legyél túl rajta, és akkor végre elengedheted őt. Talán akkor többé nem fog minket kísérteni.

– Jól van, megírom – mormolta Zsuzsa. – Már régen meg kellett volna tennem. Nem volt hozzá bátorságom. De most, lesz, ami lesz, belevágok. Egyébként, nézd – felemelte a jegyzetfüzetet és Szabi felé fordította. – Ezért nézegettem a laptopot. Egy üres dokumentummal szemeztem – el kellene kezdenem végre az írást a jegyzetek és az emlékeim alapján. Holnap neki is látok – jelentette ki. – De ezzel még nem oldódik meg semmi – tette hozzá gondterhelten. – Mi lesz a házzal?

– Te mindent megtettél érte. Ha nem tudtad megmenteni, nem a te hibád. Mi mást tehettél volna? A testeddel nem védheted meg.

Zsuzsa elmosolyodott. Eszébe jutott Etelka néni, aki egy ízben azzal fenyegetőzött, hogy az „Őrangyalok” a körfolyosó korlátjához bilincselik magukat. Érdemes volt ezt a fenyegetést komolyan venni, számításba véve Etelka néni temperamentumát, és azt a tényt, hogy a fia meg az unokája is rendőr. Szabolcs, szerencsére, erről mit sem tudott.

– A testemmel nem is akarnám! – suttogta, és közelebb simult Szabihoz. – Azzal egészen más terveim vannak.

Kigombolta Szabolcs ingét, és végigsimította férje sima mellkasát. Érezte, ahogyan a férfi lassan ellazul, enged a dacos görcsösségből, míg végül hatalmas tenyerét Zsuzsa tarkójára tette, közelebb hajolt hozzá, és megcsókolta.

Ezzel mindig, minden vitát könnyűszerrel megoldottak. Eddig…

– Te kis Otelló – suttogta Zsuzsa, és a férje kezét megfogva, az ágy felé vezette őt.

A laptopot el is felejtették kikapcsolni.

• • •

Zsuzsának nem jött álom a szemére. Hanyatt fekve az utcában hébe-korba elhaladó autók reflektorainak fénypásztáit figyelte, miközben a mellette fekvő Szabolcs egyenletes szuszogását hallgatta.

„Igen, holnap elkezdem” – fogadta meg újra, a bensőjében motoszkáló rossz érzés és a kétségek ellenére. Annak ellenére, hogy a félévzárás közeledtén amúgy is rengeteg dolga lesz. De elég a kifogásokból! Csakhogy… igazából fogalma sem volt, hogyan kezdjen hozzá. A szemét erősen lehunyva próbált visszaemlékezni mindarra, amit Hilda néni néhány röpke hónap alatt elmesélt neki. Nem is az egész életét – arra nem lett volna idő. Mindössze annak a két évnek a történéseit, ami a legfontosabb időszaka lett hosszú életének. Hogyan is kezdődött az egész? Hogyan csöppent bele éppen ő, Fehér Zsuzsanna, az ELTE elsőéves magyar–történelem szakos hallgatója ebbe a nem mindennapi históriába? Lehunyt szeme előtt szinte filmszerűen peregtek le az első találkozásuk eseményei. Meg is lepődött rajta, hogy ilyen tisztán emlékszik mindenre.

Szinte napra pontosan tizenöt éve történt. 1993 januárjának végén. Zsuzsa szívdobogva, lámpalázasan baktatott az aprócska, szószátyár Etelka néni nyomában, aki a rá váró megpróbáltatásokat ecsetelte.

– Ne feledje, Zsuzsikám: a néni kicsit hóbortos!

– Jó, ezt már hallottam – sóhajtotta a lány. Etelka néni csak aznap már legalább ötször figyelmeztette erre a tényre. Még szép, hogy hóbortos! Kilencvenkilenc éves, és legalább tíz éve ki sem tette a lábát a lakásából. Bárki belegárgyulna ebbe, még nem is kell ilyen öregnek lenni hozzá. Mi tagadás, tartott az „öregasszonnyal” való találkozástól, ugyanakkor rettenetesen kíváncsi is volt. Ilyesfajta vegyes érzelmekkel, a gondolataiba merülve követte hát az egyfolytában fecsegő Etelka nénit.

Zsuzsa fantáziáját régóta, kislány korától foglalkoztatta a ház, amelyet a környéken lakók csak „angyalos házként” emlegettek. Csodálatosnak, titokzatosnak látta, és sokszor sóvárgó szívvel gondolt arra, milyen jó lenne ott lakni. Nem az akkori otthonában, a zajos, forgalmas Krisztina-téren, az Alagút közelében, egy hatvanas években építtetett, modernnek számító, ám meglehetősen jellegtelen téglaházban, ahol édesanyja kicsi kora óta egyedül nevelte őt, hanem egy ilyen gyönyörűségben. Valódi kiváltságnak számítana! Méghozzá, ha tehette volna, a második emeleti lakást választja, amelyhez a központi, míves erkély tartozott, kétoldalt a két szigorú, pallosos angyalszoborral. A kislány sokszor sétált arra, és sóvárogva nézegette a törtfehér falakat, a kovácsoltvas erkélyeket, az angyalokat. Életkorától függőn vagy királykisasszonynak álmodta magát, aki az erkélyen hímezgetve várja a lovagját, vagy később elsőbálozó, fehér ruhás, loknis kisasszonynak, aki hanyag mozdulattal, lopva levélkét dob le az utcán sóhajtozva ácsorgó ifjúnak… Akkoriban a fehér falakat nyaranta benőtte a vadszőlő, sötétzöld leveleivel felkúszva az erkély rácsára, egészen az angyalszobrokig. A kert, az évszázados fákkal, buja bokrokkal és a mindent befutó borostyánnal mindig hűvös, nyirkos levegőt árasztott, még a legforróbb augusztus eleji kánikulában is. Ettől csak még vadregényesebb lett az egész hely, és Zsuzsa gyakran nézte vágyakozva, irigykedve a hatalmas, súlyos vaskaput, amely, úgy tűnt, éjjel-nappal zárva volt. Néha, amikor arra járt, látta, hogy az ott lakók ki- vagy belépnek a kapun, egy óriási, cirádás vaskulcsot használva. A lány ilyenkor megpróbált lopva bekukucskálni a pillanatokra támadt résen, ám sok mindent nem látott. Odabent félhomály honolt, hűvösség és ódon, furcsa szag áradt ki az utcára, amelybe Zsuzsa mindig beleborzongott, és valami rejtélyes módon összefacsarodott tőle a szíve. Nedves földszag, nyirkos, penészes falak lehelete, és még valami megfoghatatlan illat, amit magában csak „régiszagnak” hívott. Nagyon szeretett volna bemenni, és körülnézni, de közben félt is attól, hogy akkor talán megtörne a varázs. Egyszer-kétszer már-már össze is szedte a bátorságát, és egy barátságosabb külsejű lakóhoz odalépve meg akarta kérni az illetőt, hogy engedje be. Mikor azonban a lakó kérdőn ránézett, a lány mindig elszégyellte magát, és megfutamodott. Ugyan, mit mondana, miért szeretne bemenni? Még a végén bolondnak néznék! Meg aztán… ki tudja, ha tényleg meglátná, mi van odabent, utána már nem álmodozhatna róla. Ettől a különös kincstől pedig az érzékeny, különc kislány nem szerette volna megfosztani saját magát.

Az évek során az is kiderült, hogy ki lakik abban a középső, erkélyes lakásban. Zsuzsa édesanyja a nyolcvanas évek vége felé, a „maszekolás” fénykorában, nem messze onnan, a Mészáros utca sarkán nyitott egy zöldséges boltot, ahová sokan jártak a környékről, így az angyalos házból is. Etelka nénit is így ismerték meg. Mivel Zsuzsa már a kezdetektől gyakran segített a boltban, a néni pedig mindig szívesen pletykált egy kicsit Anikóval, a kedves zöldséges hölggyel és szorgalmasnak tűnő, hallgatag kislányával, apránként egyre több mindent megtudtak a környék büszkeségéről, az angyalos házról. Kiderült, hogy Etelka néni nemcsak ott lakik (Zsuzsát már ezért is heves irigység gyötörte), de ráadásul bejáratos Hilda nénihez, a titokzatos „öregasszonyhoz”, annak a bizonyos lakásnak a tulajdonosához!

Anyu emlékezett is az „öregasszonyra”. A nyolcvanas évek elején még gyakran sétálgatott a környéken, botjára támaszkodva, kalapja és óriási napszemüvege mögé bújva. Senkivel sem beszélt, mégis mindenki jól ismerte, és az emberek köszöntek neki, amit ő méltóságteljes biccentéssel viszonzott. Miután legendás, jellegzetes alakja eltűnt a krisztinavárosi utcákról, a környékbeliek, akik kevésbé jól ismerték, találgatni próbálták, mi történhetett vele. Bizonyára meghalt – ez volt az általános vélemény. Már akkor is elég rossz bőrben volt. Legalábbis Anyu ezt mesélte Zsuzsának.

Aztán kiderült, hogy mégsem halt meg. Etelka nénitől tudták meg, hogy még él, csak már évek óta ki sem tette a lábát a lakásából. Volt egy combnyaktörése, amiből felépült ugyan, ám utána csak járókerettel tudott közlekedni. Etelka néni már a balesete előtt is rendszeresen járt hozzá főzni, takarítani. Miután megtörtént a baj, néhány ápolónőt is felvettek, azonban egyikük sem maradt egy-két hétnél tovább. Az „öregasszony” mind elmarta őket – Etelka néni találó kifejezése szerint.

– Csak én bírom elviselni a hóbortjait – kacagott ilyenkor jóízűen. – No meg ő is csak engem képes elviselni, így aztán… jól megvagyunk. Két házsártos vénasszony – döcögte. – De eddig még nem kapartuk ki egymás szemét!

Ekkor cinkosan Zsuzsára kacsintott, mire a lány elpirult. Mindig is úgy érezte, hogy Etelka néni olvas a gondolataiban, és jól tudja, hogy leghőbb vágya lenne bejutni az angyalos házba, méghozzá abba a második emeleti lakásba. Még a házsártos vénasszonyt is elviselné valahogy. Hiszen ő aztán nem sok vizet zavar! Anya is megmondta már sokszor: néha olyan, mintha ott se lenne, már csak a méretei miatt is. A szótlan, visszahúzódó kamaszlány valóban úgy viselkedett, mint aki külön világban él. Anyu gyakran panaszkodott is Etelka néninek, amikor Zsuzsa nem volt ott.

– Én nem tudom, mi lesz így belőle. Folyton egyedül kujtorog. Egyébként… gyakran járkál a maguk házának a környékén is, Etus drága. Leskelődik befelé a kertbe, vagy a kapun. Csak a jó Isten tudja, mi jár ilyenkor az eszében!

Etelka néninek ez szöget ütött a fejébe, és egy alkalommal – Zsuzsa ekkor már középiskolába járt, méghozzá ugyanabba, ahol most tanított, csak akkor még Hámán Kató gimnázium volt a neve – mintegy félvállról odavetette, miután jól bevásárolt a zöldségesben:

– Aranyom, nem segítene nekem ezeket hazacipelni? Én nem bírom el egyedül, az anyukája pedig nem ér rá. Ugye elengedi a lányt, kedves? – fordult Anyuhoz, aki egy kissé meglepődött ugyan (Etelka néni már nem egy alkalommal cipelt haza két alaposan megtömött szatyrot), de készségesen beleegyezett.

– Hogyne, Etuska, vigye csak! Legalább nem itt bent gunnyaszt egész nap, ebben a jó időben.

Hát így jutott be Zsuzsa életében először az angyalos házba. A lakásba azonban még ekkor sem. Abba a lakásba. Etelka néniébe, egy piciny, földszinti garzonba, igen – de itt is csak a konyhába. Ez egy főzelékszagú, olajfestékes bútorokkal telezsúfolt, szűkös helyiség volt, ahol azonban Etelka néni boszorkányos ügyességgel sürgött-forgott, villámgyorsan elpakolva a szatyrok tartalmát. A lány a küszöbön állva csak ámult, hogyan csinálja, hogy nem ver le semmit. Ő a maga részéről moccanni sem mert, és miután a hatalmas csíkos műanyag szatyrot az asztalra tette, sietve visszahúzódott a küszöbre, és onnan lesett befelé. A konyha hátsó részében egy miniatűr ablak volt, viaszosvászon függönnyel, ami félre volt húzva, így a párás üvegen keresztül látni lehetett a kert egy kicsi szeletkéjét.

A ház amúgy belülről csalódás volt. Etelka néni látta is Zsuzsa fancsali arckifejezésén, hogy nem egészen erre számított, és így bölcsen inkább nem kérdezősködött. Pedig régen milyen elegáns ház volt ez! A lépcsőházban ugyanolyan kovácsoltvas korlát volt, mint a kinti erkélyeken, ám belül nem fordítottak rá akkora gondot, és már itt-ott rozsdásodott, lekopott róla a festék. A falról is mállott a vakolat, az olajlábazaton pedig gyanús foltok, firkák, grafittik éktelenkedtek. A kert azonban csalogatón zöldellt a konyhaablak mögött, mintha csak hívogatta volna a lányt: „Gyere, itt megtalálod a titkokat, amelyeket annyira keresel.”

Á, butaság. Zsuzsa alig észrevehetően megvonta a vállát. Nincs itt semmiféle titok. A kert is ugyanolyan csalódás lenne, mint a lépcsőház, és Etelka néni konyhaszagú kis lakása. Elhanyagolt, gazos terület lehet – talán már évtizedek óta nem gondozza senki. Az egyetlen titok Hilda néni, az „öregasszony” lakásában rejtőzhet. Vagy még ott sem. Csak neki, Zsuzsának jólesik azt képzelnie, hogy mégis van titok. Ha nem jut be oda, soha nem tudja meg, mi az.

De talán jobb is így. Ideje lenne kinőni ezekből a gyerekes képzelődésekből.

Ismét eltelt néhány év, és Zsuzsa közben leérettségizett, majd – Anyu legnagyobb bánatára – felvették az ELTE-re, magyar–történelem szakra. „Élhetetlen flótás!” – ez volt Anyu véleménye, aki világéletében gyakorlatias, vállalkozó szellemű teremtés volt, aki a jég hátán is megél. Szüksége is volt erre a képességére, mivel a válása után, és ekkor Zsuzsa még csak ötéves volt, egyedül nevelte a lányát, aki, anyja minden igyekezete ellenére, sajnos egyáltalán nem ütött rá – ellenkezőleg. Most meg nem kitalálta, hogy tanár lesz! Méghozzá magyar–történelem-tanár! Egek! No de mi mást is várhatnánk egy ilyen fruskától, aki nem is ebben a világban él? Anya azonban idővel, főként miután látta, hogy egyetlen, féltett leánykája milyen meglepően elszánt a jövőjét illetően, belenyugodott a megváltoztathatatlanba. A gyerek tanár akar lenni, és kész! Ám, legyen – majd meglátjuk. Zsuzsa tehát 1992 szeptemberében megkezdte az egyetemi tanulmányait, de amennyire csak tudott, továbbra is segített Anyunak a zöldségesben, és hébe-korba most is hazakísérte Etelka nénit egy-egy vásárlás után.

Egy január eleji napon a néni szokatlanul elgyötört arccal jelent meg a boltban.

– Egy kiló banán lesz, és pár szem narancs, Anikám – mondta Anyunak, mély sóhaj kíséretében.

– Boldog újévet, Etus néni! – köszönt rá Anyu vidáman. – Idén még nem is láttuk. Csak nincs valami baj?

Etelka néni csak erre a kérdésre várt.

– Még hogy nincs! – legyintett. – Csak az van! Bajok, csőstül. Ez az év is jól kezdődik.

– Nocsak, mi történt?

Etelka néni közelebb hajolt Anyuhoz, holott Zsuzsán és rajta kívül senki más nem volt a boltban.

– Már megint meg akart halni! – suttogta félhangosan, úgy, hogy még a sarokban pakolászó Zsuzsa is meghallja. A lány fel is figyelt, tudta, hogy Hilda néniről van szó. – A karácsony még csak-csak eltelt valahogy, de a szilveszter! Az szörnyű volt!

– Miért? – Anyu arcán őszinte aggodalom és érdeklődés tükröződött. Kedvelte Etelka nénit, és az elmondása alapján az ismeretlen, titokzatos „öregasszonyt” is.

– Hát… a jó ég tudja, kedvesem. Különösebb baja nincsen, már ahhoz képest, hogy lassan százéves lesz. Kicsit süket, kicsit vak, no de ez már ebben a korban természetes. A lakáson belül még mozogni is tud. Hajaj, sok nála fiatalabb örülne, ha ilyen állapotban lenne – legyintett.

– Mégis meg akar halni?

– Igen – Etelka néni a fejét csóválta, miközben Anyu lemérte a banánt és a narancsot. – Azt mondja, felesleges már élnie. Hogy elege van az egészből, belefáradt, nem akarja tovább csinálni. Különben is, már teljesen egyedül van, mindenki kihalt körülötte. És akkor én… én talán senki vagyok?

Etelka néni hangja elcsuklott, majd a zsebébe nyúlva előhúzott egy óriási zsebkendőt, és trombitálva kifújta az orrát. Ezután szipogva, sóhajtozva még hozzátette:

– Na jó, mindegy. Megszoktam már ezt… Mérjen le még két kiló krumplit, Anikám, és viszek ebből a szép leveszöldségből is.

Miután ismét megtömött két szatyrot, a néni fürkésző oldalpillantást vetett a még mindig a sarokban szöszmötölő Zsuzsára.

– Hazakísérne, Zsuzsikám? Nehéz ez a két szatyor, meg aztán… csúszik is az utca.

– Persze! – vágta rá a lány készségesen, majd rögtön felpattant, és elindult hátra, a raktárba a kabátjáért.

A ház felé baktatva a meredek utcácskában Etelka néni szokatlanul csendes volt. Bal kezével Zsuzsa könyökét megfogva, jobbjában pedig a teli szatyorral hallgatagon mendegélt a lány oldalán. Zsuzsa, maga meglehetősen szűkszavú lévén, nem kezdeményezett beszélgetést, így aztán egyetlen szó nélkül értek el a már jól ismert, súlyos vaskapuhoz.

A hó nélküli, szürke téli napon a régi ház inkább sivár, kiábrándító képet nyújtott. A jótékony napsütés és az zöldellő kert nélkül szinte csupasznak tűnt – akár egy ráncos, szemérmes öregasszony, akinek kíméletlenül közszemlére teszik minden testi hibáját. Zsuzsának egész nap rossz kedve volt, de ettől a látványtól még jobban elszomorodott.

– Miért nem újítják már fel ezt a házat? – kérdezte végül, megtörve a csendet. – Előbb-utóbb össze fog dőlni, ha így hagyják.

Etelka néni megrezzenve nézett rá, majd tőle szokatlanul igencsak halkan válaszolt.

– Nincs rá pénz, aranyom. Nincs rá pénz.

Beléptek a kapun, majd a hideg, kongó lépcsőházon végigmenve elértek Etelka néni ajtajához. A néni előkotorta a kulcscsomóját a kabátzsebéből, majd miután kinyitotta az ajtót, a fejével intett Zsuzsának, hogy lépjen be. A lány, a szokása szerint, a konyhaasztalra tette a szatyrot.

– Segítsek elpakolni?

Ezt is mindig, szertartásszerűen megkérdezte, holott jól tudta, mi lesz a válasz.

– Még csak az kéne! Hagyja, majd én.

Ezek után általában el szoktak búcsúzni egymástól. Etelka néni néha megkínálta a lányt egy bögre teával, ami pocsék volt – Zsuzsát a régi, óvodában kapott citrompótlós, agyoncukrozott italra emlékeztette – így aztán, ha csak tehette, még a kínálás előtt igyekezett meglógni. Most azonban a néni megállt, szembe fordult vele, és furcsa, kutakodó tekintettel nézett az arcába.

– Üljön le, kislányom. Valamit szeretnék magával megbeszélni.

Zsuzsa meglepetten foglalt helyet az egyik hokedlin. Még a kabátját sem vette le, mivel a konyhában meglehetősen hideg volt (a néni itt nem fűtött – fölösleges pénzkidobásnak tartotta, hiszen a sütés-főzésnél úgyis bemelegszik a kicsiny helyiség). Etelka néni is magán hagyta a kabátot, és leült a lánnyal szemben, aki kérdőn bámult rá.

Etelka néni nagyot sóhajtott.

– Hilduskáról lenne szó. Vagyis magának Hilda néni.

– Hogyhogy? – Zsuzsa valamiért sejtette, hogy itt van a kutya elásva, de arról sejtelme sem volt, mit akarhat tőle Etelka néni.

– Sokat gondolkodtam… és arra jutottam, hogy valószínűleg magányos. Igen, igen, én itt vagyok neki, de… valamiért nem vagyok elég.

Etelka néni lehajtotta a fejét, és a hüvelykujjával megérintette a szeme sarkát. Zsuzsa megijedt, hogy talán sírva fakad, de a következő pillanatban a néni ismét a szemébe nézett, és folytatta.

– Szüksége lenne valakire, aki meghallgatja. Semmi többre, csak ennyire. Én erre, rájöttem, nem vagyok alkalmas. Túl türelmetlen vagyok, sok a dolgom, és miután elvégeztem nála a mindennapi teendőket, már rohanok is tovább. Néha leülök vele beszélgetni, de annak mindig rossz vége lesz. Előbb utóbb letorkollom, vagy ő engem, és… hiába, no, két malomban őrlünk. Nagyon szeretem, és ő is kedvel engem, tudom, de… szüksége lenne még valaki másra.

– Egy barátra? – kérdezte Zsuzsa halkan.

– Hja, igen, valami olyasmire. Én… magára gondoltam, Zsuzsika. Igaz, hogy maga még nagyon fiatal, de okos, érett, megfontolt teremtésnek ismerem. Nem olyan, mint általában a mai fiatalok.

Miért, azok milyenek? – Zsuzsának már a nyelvén volt a kérdés, de inkább visszanyelte. Nos, ő nem olyan, mint a többiek. Hát jó… vajon dicséretnek vegye ezt? A néni nyilvánvalóan annak szánta…

– Elvállalja?

Zsuzsa összerezzent a kérdésre.

– Hát… igen, persze. De mit is, pontosan?

– Hogy beszélget vele. Vagyis, még inkább, hogy végighallgatja őt néha. Egy héten egyszer-kétszer elég is lenne. Hajlandó erre?

– Igen, de… akkor hadd segítsek másban is. Szégyellném magam, ha én csak ott ücsörögnék, miközben Etelka néni dolgozik.

– Ugyan! – a néni legyintett. – Jól van, majd meglátjuk. De nehogy azt higgye, hogy könnyű dolga lesz! Nem egyszerű elviselni az „öregasszonyt”, én mondom magának. Különben is: azzal, ha végighallgatja a végeérhetetlen fecsegését, többet segít nekem, mint bármi mással.

– Rendben van! – vágta rá Zsuzsa. Csak most kezdte felfogni, mi is történik. Bemehet abba a lakásba, és talán az ott rejtőző titkokat is kifürkészheti. Talán még nem késő, és Hilda néni képes lesz elmondani… nos, azt nem tudta pontosan, hogy mit. Felfedni a ház varázsát, segíteni abban, hogy megértse, miért vonzódik ennyire ehhez a helyhez, és ismeretlenül az „öregasszonyhoz” is.

– Jó! – Etelka néni kissé gyanakodva nézett a fiatal lányra. – De figyelmeztetem, hogy ne vegyen mindent készpénznek, amit hallani fog. Meglehetősen vad dolgokat szokott mesélni, ezt előrebocsátom.

Hirtelen felállt, és megcsóválta a fejét.

– Nem is tudom, talán mégsem jó ötlet ez. Nézze, én már megszoktam a Hilduska hóbortjait.

– Majd én is megszokom – jelentette ki Zsuzsa határozottan. Megijedt, nehogy a néni visszavonja az ajánlatát. Sejtette, hogy féltékenyen őrzi a Hilda nénivel való barátságát, és nem szívesen enged be kettejük közé egy „betolakodót”. Most viszont, hogy ő maga kérte erre Zsuzsát, a lány elhatározta, hogy nem hagyja magát lerázni.

– Csak tegyünk egy próbát – javasolta. – Akár felmehetünk most is…

– Nem, nem, ma már nem alkalmas – Etelka néni szinte riadtan ellenkezett. – Ilyenkor ebéd után mindig lepihen, azután pedig… nem is tudom.

– Oké, akkor holnap. Az egyetem még nem kezdődött el, vizsgaidőszak van, így jobban ráérek. Szóval, el tudok jönni délelőtt.

– Jó, legyen holnap – egyezett bele Etelka néni. – De majd inkább elmegyek én magáért a zöldségesbe. Várjon meg ott, jó?

Ebben maradtak. Zsuzsa innen már hazament, aztán este, vacsora közben előadta Anyunak a néni furcsa kérését. Anyja csak a fejét csóválta.

– Nocsak! És fizetnek érte valamit?

– Dehogy – Zsuzsa felháborodottan tiltakozott. Igazán, Anyu néha már túlzásba viszi ezt az újkapitalista mentalitást. – Nem pénzért csinálom.

– Hát… te tudod – Anyu elbiggyesztette a száját. – Én már nem szólok bele a dolgaidba. Ha neked ez program, hogy egy szenilis öreglány társalkodónője legyél!

– Társalkodónője! – Zsuzsa elvigyorodott. – Nem is rossz. Tetszik ez az elnevezés. De… akár még tanulhatok is tőle, Anyu. Gondolj bele: ha csak a felét elmeséli annak, amit átélt!

Anyut ez a lehetőség láthatóan nem hozta tűzbe, így Zsuzsa nem is próbálkozott tovább a meggyőzésével.

– Mindenesetre holnap délelőtt elmegyek hozzá, aztán majd meglátjuk. Etelka néni azt mondta, értem jön.

Másnap azután Zsuzsa lámpalázasan, nagyokat hallgatva ballagott Etelka néni nyomában. A néninek ekkorra ismét megeredt a nyelve, és szinte levegőt sem véve oktatta a lányt. Kiderült, hogy előző este már Hilda nénivel is megbeszélte a dolgot, és az öreg hölgy igencsak örült, hogy új, fiatal társaságot kap.

– „Jaj, Etuskám, már az idejét sem tudom, mikor láttam utoljára friss, fiatal arcokat” – ezt mondta rögtön – újságolta Etelka néni sugárzó arccal. Úgy látszik, hogy ötlete kedvező fogadtatása a jókedvét is visszahozta. Csak akkor vágott borúsabb arcot, mikor újfent Hilda néni „hóbortjait” emlegette. Zsuzsát már határozottan bosszantotta a dolog, de inkább nem szólt. Vajon miféle „hóbortok” lehetnek azok? – töprengett. Ám Etelka néni erre nézve semmilyen felvilágosítást nem adott.

– Majd meglátja, Zsuzsikám, majd meglátja! – ismételgette sokatmondó ábrázattal.

A második emeleti lakásba egy jobb napokat látott, egykor hófehér ajtó vezetett, amit Etelka otthonos mozdulattal nyitott ki, majd szélesre tárt, és hangosan bekiabált.

– Jó napot, Hilduska! Megjöttünk.

– Nem vagyok süket, Etus, hányszor mondjam még! És, az Isten szerelmére, csukja már be az ajtót. Meggyilkol ezzel a huzattal.

Na, ez is jól kezdődik. Zsuzsa megszeppenve állt meg az előszobában. Hilda néni hangja, amely a szemközti szobából hallatszott, meglepően fiatalos, erőteljes volt. Azonkívül úgy hangzott, mintha valamiért vérig lenne sértve.

– Na, mi lesz már, jöjjön be – noszogatta őt Etelka néni, majd közelebb hajolva hozzátette: – Ne féljen! Tudja, amelyik kutya ugat… – majd, látva, hogy Zsuzsa még mindig nem moccan, tovább biztatta: – Már nagyon várja ám magát!

Intett, hogy kövesse a lány.

A tágas, de túlzsúfoltnak tűnő szobában félhomály és fullasztó meleg honolt. Hatalmas, nehéz, sötét tónusú bútorok terpeszkedtek mindenfelé, szeszélyes összevisszaságban. A falon virágos, sárga tapéta és régi fotók, festmények, ódon keretekben. A bútorokon egykor jobb napokat látott, mára megsárgult, finom csipketerítők, színes, aranyozott porcelánfigurák, és további fényképek – szanaszét, de mégis valahogyan ízléses, esztétikus összhatást nyújtva. Persze, minden kopott, de kínosan tiszta volt. A levegőn lehetett érezni, hogy ritkán szellőztetnek, de ezzel együtt amolyan múzeumi vagy emlékházi szag terjengett a szobában, keveredve egy frissen hámozott narancs kellemes illatával. A tisztaság nyilván Etelka néninek köszönhető – gondolta Zsuzsa elismerőn. Nem lehet semmi itt takarítani, port törölni…

– No, jöjjön közelebb, kedves!

Zsuzsa szeme már hozzászokott a félhomályhoz, és meglátta a szoba sarkában, a hatalmas karosszékben üldögélő alakot. Óvatosan közelebb lépett.

– Csókolom! – bátran a kezét nyújtotta. – Fehér Zsuzsanna vagyok.

– Paál Hilda. Nagyon örülök.

A kéz, amit Zsuzsa egy pillanatra megfogott, puha, száraz és törékeny volt, akár valami finom, drága, antik holmi. A lány szinte rémülten engedte el: nehogy kárt tegyen benne.

– Szép neve van! Szólíthatom Zsuzsikának? – tette hozzá Hilda néni kedvesen, majd mielőtt Zsuzsa válaszolhatott volna, folytatta is. – Jöjjön, üljön ide velem szembe – egy előre odakészített székre mutatott –, hadd vegyem szemügyre.

Zsuzsa engedelmesen leült, és törte a fejét, mit is mondjon. Azután bölcsen úgy döntött, hogy jobb, ha most hallgat. Inkább ő is – Hilda néni szavaival – „szemügyre vette” az előtte ülő idős hölgyet.

Hilda néni aprónak, vékonynak tűnt, de valószínűleg ez csak a kora és az öblös karosszék miatt látszott így. Fiatalabb korában bizonyára magas, sudár termetű volt. És szép. A vonásai a ráncok alatt még mindig őrizték a réges-régi, finom arcot. Igen, ez a nő valamikor gyönyörű, kecses és elegáns lehetett – ámult Zsuzsa. Sőt, még most is… Világoskék pongyola volt rajta, hasonló színű selyemkendővel, ez a szín kiemelte meglepően tiszta, éles tekintetű kék szemét és hullámos, ezüst haját. Hosszú, ideges ujjaival a kendőjét babrálta, és szégyenlős, szinte kislányos mosollyal nézett a vele szemben ülő lányra. Amikor megmozdult, Zsuzsa orrát parfüm- és narancsillat keveréke csapta meg.

Ez lenne hát az a házsártos, veszekedő, elviselhetetlen „vénasszony”? Inkább olyan, mint egy nagyon öreg, jóságos, mindentudó tündér. Zsuzsa viszonozta a mosolyát, és a torkából egyszeriben eltűnt a gombóc.

– Maga emlékeztet engem valakire – szólalt meg végül Hilda néni. – Egy Manci nevű lányra. Neki is ilyen hollófekete haja, cigánylányos szeme volt. Ugye nem haragszik meg? Szép, bájos teremtés volt.

Ami én nyilvánvalóan nem vagyok – gondolta Zsuzsa, de azért jólestek neki a néni szavai.

– A barátnője volt? – kérdezte.

– Az unokanővérem. És a barátnőm is. Ők is itt laktak, ugyanebben a házban, egy emelettel feljebb.

– Ó!

– De ez már nagyon régen volt. Mondjon valamit magáról, Zsuzsika. Etus szerint egyetemre jár!

– Igen, az ELTÉ-re. Magyar–töri szakra. Tanár szeretnék lenni.

– Tanár! Ez szép! Az egyik legszebb hivatás.

Ez meg az egyik legelcsépeltebb közhely – gondolta a lány a homlokát ráncolva. Ekkor kínos csend állt be. Zsuzsa várta, hogy Hilda néni mondjon még valamit, ám ő csak bámult maga elé, lassan bólogatva, mosolyogva. A lány zavartan fészkelődni kezdett, majd körülnézett. Ekkor vette észre, hogy szinte közvetlenül az erkélyajtó mellett ülnek, amelyet egy nehéz bársony sötétítőfüggöny takart el. Mellette kikukucskálva azonban a lány jól látta a kovácsoltvas korlátot. Az angyalos erkély! Az ő erkélye! De jó lenne kimenni! Ám ekkor eszébe jutott a patália, ami a bejárati ajtó szélesre nyitása miatt tört ki. Nem, Hilda néni biztosan nem egyezne bele, hogy rányissa az erkélyajtót, és beengedje a januári csípős hideget. Pedig jó lenne: olyan levegőtlen ez a szoba…

Ekkor Etelka néni ismerős holdvilágképe jelent meg az ajtóban.

– Kér egy csésze teát? Vagy kávét? – kérdezte Hilda nénitől.

– Ó, nem, köszönöm szépen, Etus. És csukja be az ajtót, kérem, mert bejön az ételszag a konyhából.

Etelka néni kurtán bólintott, majd már éppen sarkon fordult volna, mikor Hilda néni még utána szólt.

– Ügyeljen rá, hogy Eszti ne torkoskodjon. Tudja, hogy hajlamos rá. És ha nagyon láb alatt van, küldje csak el egészen nyugodtan. Küldje be a szobájába.

– Jól van – felelte Etelka néni, és becsukta az ajtót.

Eszti? Ki az az Eszti? Talán a kutyája vagy a macskája? Nem, akkor nyilván nem lenne külön szobája.

– Nem is tudtam, hogy lakik itt még valaki – mondta Zsuzsa meglepetten.

Hilda néni nem válaszolt. Reszketeg ujjai ismét a selyemsálat babrálták, kék szeme a virágos tapétára révedt. Majd a fejét a lány felé fordította, és átható tekintetét az övébe fúrta.

– Etus nagyon kedves, de pocsék kávét főz.

– Igen, tudom – vigyorodott el Zsuzsa. – A teája sem különb!

Hilda néni kuncogott.

– Maga tetszik nekem, kedvesem – mondta nyájasan. – Örülnék, ha valóban meglátogatna néha. Érzem, hogy meg fogjuk érteni egymást. Már ha nem untatja egy ilyen öregasszony, mint én vagyok! Legalább nem kell a televíziót bámulnom: manapság már ez az egyetlen szórakozásom. Ám mivel már rosszul látok, és nem is hallok úgy, mint régen… így bizony unalmas minden műsor.

Zsuzsa ekkor megköszörülte a torkát, és összeszedve minden bátorságát, kibökte azt, amit tegnap óta forgatott a fejében.

– Nem zavarná Hilda nénit, ha hoznék magammal egy jegyzetfüzetet, és leírnék néhány dolgot, amit elmond? Tudja, én történelmet is tanulok az egyetemen, és nagyon érdekelne, hogyan éltek itt régen. Úgy értem… semmi különösre nem vagyok kíváncsi, csak a mindennapi dolgokra: hogyan öltöztek, mit ettek, mit olvastak, ilyesmik. Nagyon-nagyon szeretném…

Zsuzsa torkán akadt a szó attól, ahogyan a néni ránézett. Még hogy nem lát jól – ez egyszerűen nem lehet igaz! Ezzel az átható, fürkésző tekintettel mintha még a gondolataiban is olvasna.

– Magát a jóisten küldte, kislányom – rebegte Hilda néni, és a szeme könnybe lábadt. A jóisten küldte! Amikor már nem is reménykedtem.

A lány erre fülig pirult. Ezt meg mire mondja? Mégiscsak lehet valami abban, amire Etelka néni figyelmeztette. Valóban hóbortos, és ez még enyhe kifejezés! Közben szöget ütött a fejébe, hogy Etelka néni valószínűleg tőle tanulta el azt, hogy mindent folyton elismétel. Zsuzsa elnyomott egy mosolyt.

– Akkor… rendben van? Mármint a jegyzetelés, meg minden…

– Ó, hogyne! Hogyne, hogyne.

A néni továbbra is csak bámulta őt, könnyes szemmel, és lassan bólogatva. Zsuzsa kezdte magát rettentő kényelmetlenül érezni.

– Hát akkor én… nekem most sajnos mennem kell. Vár az anyukám. Segíteni szoktam neki a zöldségesben.

– Igen, tudom – Hilda néni ismét elmosolyodott. – Menjen csak, ha az édesanyjának szüksége van magára. És jöjjön vissza, amikor csak szeretne. Várni fogom.

– Eljövök – Zsuzsa hangja bizonytalanul csengett. – Amikor csak tudok – tette hozzá, és nagyot nyelt.

Ekkor Etelka néni tálcán behozta Hilda néninek az ebédet. Még megvárták, hogy elfogyassza (csupán annyit evett, mint egy kismadár), és Zsuzsa segített Etelka néninek elmosogatni. Szótlanul törölgette az edényeket, amelyeket azután a néni boszorkányos ügyességgel, szinte hangtalanul pakolt el a fehér konyhaszekrénybe.

– Hilduska nem szereti a zajt – magyarázta suttogva.

– De hiszen nagyothall! – suttogta Zsuzsa is kerekre nyílt szemmel.

– Ezt meghallja, ne féljen – Etelka néni kacsintott, majd nevetgélve, fejcsóválva folytatta a rámolást.

Miután végeztek, még beköszöntek a délutáni sziesztájára készülő néninek.

– Csók, Hilduskám – mondta Etelka néni. – Jó pihenést!

– Csókolom – zengte Zsuzsa, majd még hozzátette, rossz lelkiismerettel: – Viszontlátásra.

– Viszontlátásra, Zsuzsika! Magának is, Etus. Nehogy elfelejtsenek elköszönni Esztikétől! – tette hozzá pajkosan.

– Szervusz, Esztike! – kiáltotta Etelka néni. – Jó legyél!

Oldalba bökte Zsuzsát.

– Szervusz, Esztike – visszhangozta a lány kissé fojtott hangon.

Mikor a lépcsőházba értek, Zsuzsa azonnal megperdült a tengelye körül, hogy szembekerüljön Etelka nénivel. Ő megpróbálta kikerülni, de a lány elállta az útját. A néni lesütötte a szemét.

– Mi volt ez? – kérdezte a lány. – Ki ez az Esztike?

A néni megvonta a vállát.

– Senki. Esztike nem létezik.

– Neeem? De akkor ki volt? Valamikor csak létezett! Vagy csak kitalálta?

Etelka néni továbbra is csak a vállát vonogatta.

– Mit tudom én! Nekem nem kötötte az orromra. Talán majd magának elmondja, ha összemelegszenek – tette hozzá csípősen.

Zsuzsa hallgatott.

– Na, mi az? – kérdezte végül Etelka néni. – Mégsem vállalja? Sejtettem, hogy így lesz, bár bevallom, reménykedtem, hogy mégsem. Az ápolónők is többek közt ezért mentek el. Mikor megtudták, hogy úgy kell tenni, mintha Esztike is ott lakna, meg minden… előbb-utóbb mind bedobták a törölközőt. De azt gondoltam, hogy magát más fából faragták, lányom. Nem hittem, hogy ennyitől megfutamodik.

Zsuzsa ismét nagyot nyelt.

– Nem futamodom meg! De… van még valami? Mi az a „meg minden”? Mondja el most, Etelka néni, szépen kérem.

– Van még néhány dolog, de most inkább hagyjuk ezt. Megmondtam, hogy hóbortos az „öregasszony”, nem igaz? Nem érhette semmi meglepetés. Amúgy teljesen ártalmatlan. Nem kell megijedni tőle, és kész! Jó, akkor hajlandó úgy tenni, mintha Eszti létezne? És nem faggatni erről Hilda nénit?

– Hajlandó vagyok – mondta Zsuzsa durcásan.

Azt már csak magában tette hozzá, hogy: „te jó ég!”

{1} Széchenyi István felesége, akivel a krisztinavárosi templomban házasodtak össze 1836 februárjában.