György Péter

Lépcsőházi katarzis

– részlet –

© György Péter, 2024

„Neked, aki sose olvashatod ezt a könyvet”

Albert Camus: Az első ember

„Szép lassan minden megtörténik az emberrel.”

Esterházy Péter: A szív segédigéi

Tanulság és tanulás

Történt néhány, több mint zavarbaejtő esemény a prágai Zsidó Múzeumban 1942 és 1945 között, amelyek egy elbeszélés benyomását is kelthetik az olvasóban, pedig egy abszurd, a történeti értelmezés módszertanának is tekinthető, számos problémát felvető, kíméletlen dráma, azaz az emberi lény mibenlétével összefüggő esztétikai-antropológiai kérdés is rekonstruálható lehetne belőle. Olyasféle, amit a háború alatt és után az emberi lény értelmezhetőségével kapcsolatos, egyes pontjain felidézendő filozófiai, esztétikai vitákból is ismerhetünk. A prágai múzeum kiállításai fontos esztétikai-filozófiai forrásai annak az emberi lény mibenlétéről szóló, több nyelven folyó, egymásra utaló, egymásról tudó, vagy épp eltérő színterekben, szcénákban zajló vitának, amely a háború utáni években az irodalom, s utóbb aztán a zene és a képzőművészet kérdése lett.

A prágai események nem pusztán a nácizmus médiaarcheológiájában, az SS protektorátusbeli kultúrpolitikájának pontos részletei iránt érdeklődő elszántak számára tűnhetnek ma is figyelemre méltónak: a múzeum intézményének valóban egyedülálló történéseiből az az átváltozás válik láthatóvá, amelyet Beckett A megnevezhetetlenben (1953) újra és újra körüljárt. Beckettnek, mint azt az 1936–1937-es utazása során írt German Diaries tanúsítja, életre szóló, meghatározó tapasztalatai voltak mindarról, ami a Harmadik Birodalomban történt.

1938. október 1-jén a német lakosság számarányára hivatkozva, a müncheni egyezménynek megfelelően, német csapatok szállták meg a Szudéta-vidéket, majd 1939. március 15-én a korábban függetlenként elismert Csehszlovákiát. Létrejött a Cseh–Morva Protektorátus és a szlovák bábállam, s ezzel, formálisan fenntartva ugyan a cseh/szlovák közigazgatás illúzióját, az immár kettévált ország a Harmadik Birodalom fennhatósága alá került. A függetlenség illúziója véget ért, a nemzetiszocialista adminisztráció pedig létrehozta a zsidók kifosztásához, kirekesztéséhez, koncentrációs táborokba zárásához, vagyis teljes megsemmisítéséhez szükséges intézménystruktúrát.

Egy múzeum, tehát egy nyilvános tér békeidőben is folyamatos küzdelemben áll a tárlókban őrzött tárgyak jelentését újraíró, változó és közben mégis vak és kérlelhetetlen korszellemmel. A kánonteremtés lényegét, a kulturális kisajátítás hatalmát ugyanis semmilyen intézmény nem uralja teljesen és magától értetődően, ellenben a múzeumok és a halál közti mély kapcsolatnak semmi köze nincs ahhoz a halálosnak nevezett unalomhoz, amelyet azok a termek árasztanak magukból, melyek felett – függetlenül attól, hogy számos remekművet őriznek falaik között – azért járt el az idő, mert a kiállítás egésze már felismerhetetlenné, láthatatlanná lett a kortársak számára. A láthatatlan kiállítás magára hagyja a műveket, s azok aztán, megalázó mód, olyanok lesznek, mint a dallamot vesztett hangokból álló zaj, mely kívül került a zene tartományán.

Ehhez képest, mint ma már minden zsidó múzeum, a prágai is azzal a skizofrén paradoxonnal él együtt, hogy a vallásos, így identitásukat őrző zsidó közösségek egyben megfellebbezhetetlenül posztholokauszt közösségekké is lettek. A szakrális tárgyak, a judaikaként megnevezhető, rituális gyakorlatokhoz használt eszközök tehát bármikor gyanúba keveredhetnek, olyan helyzetbe, amikor teljes evidenciájuk eltűnik – kétségbevonhatatlan hitelességük látszat lesz, s így értelmezhetetlenné válnak, jelentésükben nem kis mértékben sérülnek. Ha a zsidó muzeológia nem teszi láthatóvá a közelmúlt eseményeit, azt, ahogyan a tóratekercsek és -vértek a holokauszt idején elkövetett rablás, gyilkosság és gyalázat láthatatlan nyomait viselik magukon, akkor nem mutatja meg világosan azt a tényt, hogy a tárgyak maguk is úgymond túlélők, amelyek itt vannak, miközben használóikat nagyrészt megölték. Így az 1950–1960-as években, amikor a felejtés bizonyosságának – ma már tudjuk: rettenetes – mítosza uralkodott, ezek a tárgyak hamis és a kölcsönös elhallgatások nyugalmában ellopott, tehát elnémított dokumentumok lettek, melyek kényszerűen hallgattak arról, ami megtörtént, s csak az elmúlt években jutottak szóhoz, amikor az 1933 és 1945 között történtek kísértetei hirtelen megjelentek a múzeumokban. Az ennek nyomán kialakult át- vagy visszaváltozás lett a zsidó múzeumok kortárs társadalmakkal való szerződésének alapja, azaz egyszer s mindenkorra véget ért a láthatatlan kiállítások kora, amelyekben a szakrális tárgyak vitrinjei mögött, egy másik teremben, egy másik életben, egy másik világban tombolt a rasszizmusból fakadó erőszakos halál. A zsidó múzeumok e pillanatban rámutattak arra, hogy másként és másért vannak bensőséges viszonyban a halállal, mint az összes többi múzeum, mert az intézmény léte sem magától értetődő.

Ráadásul ami Prágában történt, az ebben a kontextusban válik értelmezhetővé. Az ép Pinkász-zsinagógában, a Zsidó Múzeum egyik fontos épületében, az ulica Široká 23/3.-ban 77 298 áldozat neve olvasható a falakra festve.‍² A kartotékokban minden adatot gondosan őriznek. Az eredeti névsort két festőművész, Václav Boštík és Jiří John festette fel az ötvenes években; az épületet 1960-ban nyitották meg a látogatók előtt, de néhány évvel később több mint húsz évre bezárták, mivel a talajvíz károsította a feliratokat. 1992-ben megnyitották a zsinagógát, de a megrongált nevek csak további három év múlva kerültek helyreállításra. Egy 2002-es árvíz után a helyreállítást meg kellett ismételni.

A pusztasággá vált, talajvíztől ázó, újra meg újra bezárt zsinagóga, amelyet a létezett szocializmus idején az illetékes hivatalosságoknak hosszú ideig nemigen akaródzott újranyitniuk és ezáltal lát(ogat)hatóvá tenniük, a saját falain hordozta és mentette át a tanúbizonyságát fennállása végső értelmének: a falakra ráfestett nevek az épületet, ezt a gyanúba keveredett túlélőt mintegy újraavatták, reszakralizálták azáltal, hogy láthatóvá tették, ami történt.

Morcsányi Géza emlékének

Köszönettel tartozom Dávid Annának, Pintér Józsefnek, Schmal Alexandrának, Schmal Dánielnek, Szabó Marcellnek, Szegő Jánosnak, Takács Klárinak, és végül, de messze nem utolsósorban, a feleségemnek, Neményi Máriának.

Jegyzetek

2 Az évtizedek alatt a koncentrációs táborokból is múzeumok, azaz archívumok is lettek. A Death Books from Auschwitz című munka 1995-ben jelent meg a K. G. Saur (München–New Providence–London–Paris) kiadásában, három kötetben, 2618 oldalon. Ebben a három kötetben, amelyet az Auschwitz Múzeumban vásároltam meg 1997-ben, mindazoknak a nevei olvashatók, akiket különböző okoknál fogva odavittek és iszonyú módokon megöltek.

Tartalom

Elöljáróban: édesanyám békés élete
– a holokauszttúlélők néma családja

Tanulság és tanulás

Szemtanúnak lenni

Az Auerbach-tézisek

Egy fajjúmi portré

Leírás (elbeszélés)

Világoskamra

Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Molnár Eszter Edina
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 456 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL