Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Én pedig azt mondom néktek, hogyha valaki asszonyra tekint gonosz kívánságnak okáért immár paráználkodott azzal az ő szívében. (Máté Evangéliuma V. 28.)

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lev Tolsztoj

A KREUTZER SZONÁTA

fordította
Somogyi Ede

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-681-2 EPUB
ISBN 978-963-559-682-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Крейцерова соната

első kiadás: 1889.
az elektronikus változat az 1890. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító René François Xavier Prinet (1861–1946) Kreutzer szonáta
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Én pedig azt mondom néktek, hogyha valaki asszonyra tekint
gonosz kívánságnak okáért immár paráználkodott azzal az ő szívében.
(Máté Evangéliuma V. 28.)

Mondanának néki az ő tanítványai: Ha így vagyon a férfiúnak
a dolga az ő feleségével, nem jó tehát megházasodni. És ő monda nekik:
Nem mindenek veszik bé ezt a beszédet, hanem azok, akiknek adatott.
Mert vagynak herélt emberek, kik az ő anyjuk méhében úgy születtek,
és vagynak herélt emberek, kik emberektől heréltettek meg,
és vagynak herélt emberek, kik maguk herélték meg,
magukat a mennyeknek országáért.
Aki béveheti ezt, vegye bé.
(Máté Evangéliuma XIX. 10. 11. 12.)

I.

A tavasz kezdetén volt; két igen hosszú napot és egy éjjelt töltöttünk vasúton.

Valahányszor vonatunk megállt, utasok szálltak be kocsinkba és szálltak ki belőle. Csupán hárman maradtak végig, akik, miként én, a legtávolabb eső állomásig utaztak: egy hölgy, aki nem volt se fiatal, se szép, aki egyre cigarettázott, sovány arccal, pici kerek kalappal és félig férfias szabású felöltővel; továbbá útitársa, egy bőbeszédű, korrekt, sőt elegáns öltözetű, körülbelül negyven éves úr és végül még egy úr, aki a többiektől visszahúzódott, középkorú ember, alacsony termet, nagymérvű idegesség, határozatlan színű, rendkívül vonzó, ragyogó szem, amely leírhatatlan gyorsasággal ugrált egy tárgyról a másikra. Asztrakán gallérú felöltőt és ugyanoly sipkát viselt; a felöltő alul rövid mellény és oroszosan hímzett ing látszott ki. Ez az úr majdnem az egész úton egyetlen utassal sem ereszkedett beszélgetésbe és úgy látszott, mintha gondosan került volna minden ismerkedést. Majd olvasott és szivarozott, majd egy csésze teát készített magának, majd meg pogácsát evett, amelyet egy kopott táskából szedett elő. Hogyha megszólították, röviden, szakadozottan válaszolt és a következő pillanatban már megint kinézett a kocsi ablakán.

Pedig úgy tetszett nekem, mintha a magány nyomasztóan hatott volna reá. Az utas észre látszott venni, hogy én ezt tudom és valahányszor szemünk találkozott, ami gyakran megesett, miután majdnem szemben ültünk egymással, mindannyiszor elfordította fejét és miként a többiekkel, velem is óvakodott beszélgetésbe elegyedni.

A vonat az est beálltával egy nagy állomáson megállt és az elegáns úr - amint később megtudtam: ügyvéd - kiszállt társnőjével, hogy az étteremben teát igyanak.

Távollétük alatt ismét több utas szállt be a kocsiba, többek közt egy beretvált, barázdás arcú, szálas öreg úr, nyilván kereskedő, bő köpenybe burkolva, magas sapkával a fején. Ez a kereskedő az ügyvéd és társnője üres helyével szemközt ült le és csakhamar beszélgetésbe elegyedett egy fiatalemberrel, aki üzleti alkalmazottnak látszott és aki vele egyidejűleg szállt be. Az üzletsegéd azon kezdte, hogy a szemben levő hely el van foglalva, mire az öreg úr azt válaszolta, hogy már a legközelebbi állomáson ki fog szállni. Ebből indult ki beszélgetésük.

Én e két utastól nem messze ültem és miután a vonat vesztegelt, hogyha mások nem beszéltek, beszélgetésük egyes morzsái hozzám is eljutottak.

Eleinte egyes árucikkek áráról, üzleti dolgokról beszélgettek, majd egy bizonyos személyiséget hoztak szóba, akit mind a ketten ismertek, aztán a Nyizsnyij Novgorod-i vásárra tértek át. Az üzletsegéd azzal dicsekedett, hogy ismer embereket, akik itt kirúgtak a hámból, de az öreg úr nem engedte őt folytatni és félbeszakította, elmondta a hajdani dőzsöléseket Kunavinóban, amelyekben neki is része volt. Nyilván büszke volt az ő viselt dolgaira és valószínűleg azt hitte, hogy egy cseppet se vonnak le méltóságából és komolyságából; büszkén mondta el, hogy egy ízben ittas állapotban oly dolgokat művelt Kunavinóban, amelyeket csak négyszemközt, suttogva lehet elmondani.

Az üzletsegéd hangosan kacagott. Az öreg úr is nevetett, miközben két hosszú sárga fogat mutatott.

Miután beszélgetésük nem érdekelt, kiszálltam a kocsiból, hogy lábamat kissé mozgásba hozzam. Alig, hogy leszálltam, az ügyvéddel és hölgyével találkoztam, akik élénk beszélgetésbe mélyedtek volt.

- Már nincs több ideje, -mondta nekem az ügyvéd, -nyomban másodikat csengetnek.

És valóban, alig értem a vonat végére, elhangzott a csengettyűszó. Mikor visszakerültem a kocsiba, az ügyvéd élénken csevegett társnőjével. A velük szemben ülő kereskedő hallgatott és ajkát megvetően lebiggyesztette.

- Erre kereken kijelentette a férjének, - mondta az ügyvéd mosolyogva, miközben mellette elhaladtam - hogy nem tud és nem akar vele élni, mert...

Az ügyvéd tovább folytatta, de én nem értettem meg a folytatást, mert éppen akkor léptek be a vonatvezető és új utasok. Mikor a csend helyreállt, megint az ügyvéd hangját hallottam; a beszélgetés, úgy látszott, egy különös esetről általános elmélkedésre csapott át.

Az ügyvéd megjegyezte, hogy a válás kérdése ma egész Európát érdekli és hogy Oroszországban a válási esetek mind gyakoribbakká válnak.

- A régi jó időkben nem így volt ez... Nemde? - kérdezte az ügyvéd a két kereskedőtől, akiket nyilván be akart vonni a beszélgetésbe.

Ebben a pillanatban megindult a vonat és az öreg úr anélkül, hogy válaszolt volna, leemelte föveget, háromszor, keresztet vetett és halk imát mormolt. Mikor ezt elvégezte, ismét fejére nyomva sipkáját, azt mondta:

- Igen, uram, efféle dolgok régebben is megestek, csakhogy ritkábban... A mostani áramlatban az ilyesminek gyakrabban kell előfordulnia... Az emberek ma túlságosan sokat tudnak.

Az ügyvéd válaszolt az öreg úrnak, de az egyre sebesebben száguldó vonat kerekei a síneken oly zajt csaptak, hogy nem tudtam megérteni. Miután érdeklődtem aziránt, amit az öreg úr beszélt, valamivel közelebb ültem hozzá. Szomszédom, az ideges úr, szintén kíváncsi volt és anélkül, hogy helyét megváltoztatta volna, feszülten figyelt.

- De hát mi rossz van a művelődésben? - kérdezte a hölgy alig észrevehető mosollyal. Talán többet érne, ha ma is úgy házasodnának, mint a régi időben, amidőn a jegyesek még csak nem is látták egymást a menyegző előtt? - folytatta, hölgyeink szokása szerint, nem a beszélgető érveire, hanem azokra a szavakra válaszolva, amelyeket ez mondhatott volna. - A nők nem tudták, vajon ők szeretnek-e, vagy őket szeretik-e és nőül mentek a legelső jött-menthez és boldogtalanok voltak világéletükre. Tehát önök szerint ez jobb volt így? - folytatta határozottan az ügyvédhez és hozzám, és legkevésbé az öreg úrhoz fordulva.

- Az emberek ma túlságosan sokat tudnak! - ismételte az utóbbi, megvető pillantást vetve a hölgyre és kérdését válasz nélkül hagyva.

- Nagyon kíváncsi vagyok, - mondta az ügyvéd könnyű mosollyal - hogy miképpen magyarázza meg ön az összefüggést a műveltség és a házas élet egyenetlenségei között?

A kereskedő válaszolni akart valamit, de a hölgy félbeszakította őt:

- Nem, ezek az idők elmúltak!

Az ügyvéd szavába vágott:

- Engedje gondolatát kifejteni.

- Mert nincs többé félelem - felelte az öreg példázgató hangon.

- De miként legyen is, ha oly embereket adnak össze, akik nem szeretik egymást? Csupán az állatokat lehet tulajdonosuk kénye-kedve szerint összepárosítani. De az embereket hajlamuk, vonzódásuk ösztökélik... - sietett a hölgy mondani, gyors pillantást vetve az ügyvédre, rám, sőt még az üzleti alkalmazottra is, aki állva és az ülés támlájára könyökölve, mosolyogva hallgatta a beszélgetést.

- Nincs igaza, asszonyom, - jegyezte meg az öreg úr; - az állatok barmok, míg az emberek törvények szerint élnek.

- De mégis, hogyan lehet oly emberrel élni, akihez nem fűz szerelem? - kérdezte a hölgy, aki nyilván azt hitte, hogy nagyon eredeti eszméket fejt ki.

- Hajdan mindez nem került szóba, - mondta az öreg szilárd hangon - ez a szokás csak most kezd meghonosodni. Mihelyt a legcsekélyebb dolog történik, az asszony ágaskodik és azt mondja: »Megelégeltelek, a faképnél hagylak!« Még a muzsikoknál is bevette magát a divat: »Nesze, mondja az asszony, itt vannak ingjeid meg gatyáid, én Vankával adom magamat össze, ő szebben fésülködik, mint te!« Beszéljen aztán velük! Pedig az asszonynál a férjjel szemben a félelemnek kell az első szerepet vinnie.

Az üzletsegéd az ügyvédre, a hölgyre, rám tekintett, nem tudva, mosolyogjon-e, ne mosolyogjon-e és elkészülve arra, hogy a többiek magatartásához képest a kereskedő szavait kikacagni vagy helyeselni fogja.

- Miféle félelem? - kérdezte a hölgy.

- Az a félelem, hogy az asszony féljen a férjétől. Ezt a félelmet gondolom!

- Ah, tisztelt uram, ezen a félelmen ma már túl vagyunk.

- Nem, asszonyom, még nem lehetünk túl. Éva az első asszony, a férfi oldalából került ki és így lesz az a világ végéig - szólt az öreg, üstökét oly diadalmasan és komolyan rázva, hogy az üzletsegéd azt vélte, hogy a diadal az ő részén van és hangos nevetésbe tört ki.

- Igen, önök férfiak így szoktak gondolkodni - felelte a hölgy, nem adva meg magát és őrizkedve felénk fordult. - Maguknak megtartják a szabadságot, de minket asszonyokat szerályban akarnak őrizni, önöknek ugyebár minden szabad?

- A férfi, az egészen más dolog!

- Ön szerint tehát a férfinak minden szabad?

- Senki se merné ezt állítani; csakhogy, ha a férfiú a házon kívül rosszul viselkedik, a családra ebből nem háramlik baj, de az asszony, a hitvestárs, törékeny edény - mondta a kereskedő szigorú hangon.

Szavainak heve nyilván tekintélyt szerzett neki hallgatóságánál. Azonban a hölgy, noha láthatóan küzdött zavarával, azért nem adta fel ügyét.

- Jól van, de azért azt hiszem, csak meg fogják engedni, hogy az asszony is emberi lény és hogy benne is megvannak ugyanazok az érzékek, mint férjében. Mit tegyen, ha nem szereti férjét?

- Ha nem szereti férjét! - ismételte az öreg erős hangon. - Ha nem szereti, hát majd megtanítják rá!

Ez a váratlan válasz az üzletsegédnek különösen megtetszett és valami helyeslés-félét mormogott.

- De nem, nem fogják rátanítani, - felelte a hölgy - ott, ahol nincs szerelem, senkit sem lehet kényszeríteni, hogy szeressen.

- És hogyha a nő megcsalja férjét, mi fog történni? - kérdezte az ügyvéd.

- Nem szabad megcsalnia - felelte az öreg. - Vigyázni kell rá.

- És ha mégis megesik? Mert vallja be, hogy megeshet...

- Ez megesik az uraknál, de nem minálunk! - felelte az öreg. - És ha akad oly bárgyú férj, aki nem tud feleségén uralkodni, úgy helyesen történik vele. De minden esetben fölösleges botrányt csinálni. Akár szeret, akár nem, a háznak ezt nem szabad megérezni. Minden férj képes feleségét féken tartani. Erre megvan a hatalom! Csak bárgyú ember nem képes rá.

Valamennyien hallgattak. Az üzletsegéd nagyot köhintett, egy lépést tett előre és miután ő sem akart a beszélgetésben a többiek mögött maradni, örökös mosolyával így kezdte:

- Egy jó barátomnál is igen titokzatos botrány történt. Felesége olyan asszony, aki szeret mulatni és egyszerre sok dolgon kezdte magát túltenni. A férj értelmes, komoly ember. Az asszony először a könyvelővel kezdett viszonyt. A férj jósággal igyekezett őt észre téríteni. De az asszony nem változtatta meg viselkedését. Mindenféle csúnyaságot követett el. Ellopta férjének pénzét. Erre ez verni kezdte, de mit sem használt, az asszony mindinkább elaljasodott. Szerelmi viszonyt kezdett egy pogánnyal, egy zsidóval (tisztelettel legyen mondva)! Mit tehetett volna a főnököm? Végképp otthagyta a faképnél és azóta agglegény-életet él. Ami az asszonyt illeti, az végigcsatangol az egész világon és egyre jobban süllyed.

- Ez azért van, mert a férj bárgyú - mondta az öreg úr. - Hogyha az első naptól fogva nem engedte volna kirúgni a hámból, hanem féken tartotta volna, ma is tisztességes asszony lenne és nem fenyegetné semmi veszedelem. Meg kell vonni a szabadságot kezdettől fogva:

»Ne bízzál lovadban az úton,
Ne bízzál feleségedben otthon.«

II.

Ebben a pillanatban belépett a vonatvezető és elszedte a legközelebbi állomásig szóló jegyeket. Az öreg átadta neki az övét.

- Igen, idejekorán meg kell fékezni a némbereket, máskülönben minden elveszett.

- De e vélekedése nem gátolja önt abban, hogy a kunavinói szép lányokkal mulasson, nemde? - kérdezte az ügyvéd mosolyogva.

- Az egészen más! - felelte az öreg szigorúan. - Isten önökkel! - tette hozzá fölemelkedve. Beburkolózott köpenyegébe, jobban fejére nyomta sipkáját és poggyászát hóna alá véve, kiszállt a kocsiból.

Alig, hogy az öreg távozott, élénk beszélgetés fejlődött.

- Íme, egy ótestamentum-beli ember! - mondta az üzletsegéd.

- A megtestesült domosztroj[1] - jegyezte meg a hölgy. - Mily vad fogalmai vannak a nőkről és a házasságról!

- Igen, uraim, - szólt az ügyvéd - még nagyon messze vagyunk az európai eszméktől a házasságot illetőleg. Itt vannak mindenekelőtt a nők jogai, azután a polgári házasság, azután az elválás... mindmegannyi még megoldatlan kérdés...

- A lényeges, és amit az effajta emberek nem tudnak megérteni, - jegyezte meg a hölgy - az, hogy egyes-egyedül a szerelem szentesíti a házasságot és hogy csak az a valódi házasság, amelyet a szerelem szentesit.

Az üzletsegéd figyelt és mosolygott, azzal a szilárd eltökéléssel, hogy ezt a szellemes beszélgetést alkalmilag fel fogja használni.

- Melyik tehát az a szerelem, amely a házasságot szentesíti? - kérdezte egyszerre az az ideges és hallgatag úr, aki anélkül, hogy észrevettük volna, hozzánk közeledett.

Egyenesen állt és kezét láthatólag izgatottan a pad támlájára helyezte. Arca kivörösödött, homlokának egy erre felduzzadt és arcának izmai rángatóztak.

- Melyik az a szerelem, amely a házasságot szentesíti? - ismételte.

- Hogy melyik az a szerelem? - ismételte a hölgy. - Hát a hitvesi szerelem!

- De hát a hitvesi szerelem hogyan szentesítheti la házasságot? - folytatta az ideges úr, mindig izgatottan, szinte bosszúsan. Úgy látszott, mintha valami kellemetlent akart volna a nőnek mondani.

- Hogyan? hát egészen egyszerűen.

Az ideges úr röptében megragadta ezt a szót és felkiáltott:

- Nem, nem egyszerűen.

- Őnagysága azt mondja, - szólt közbe az ügyvéd - hogy a házasságnak első sorban vonzalom, ha úgy tetszik: szerelem legyen a forrása és hogy csakis ebben az esetben van a házasságban valami szent. Ellenben minden olyan házasság, amely nem alapszik természetes vonzalmon, vagy mondjuk: szerelmen, minden erkölcsi köteléket nélkülöz. Nemde, így méltóztatott érteni? - kérdezte a hölgytől.

A hölgy fejének bólintásával fejezte ki hozzájárulását gondolatának emez értelmezéséhez.

- Aztán... folytatta az ügyvéd, beszédének fonalát újra felvéve.

Azonban az ideges úr, aki nyilván alig volt képes magát visszatartani, nem engedte az ügyvédet folytatni, hanem azt kérdezte:

- Jól van, uram, de hát mit ért ön az alatt a szerelem alatt, amely egyedül szentesíti a házasságot?

- Mindenki tudja, hogy mi a szerelem - mondta a hölgy.

- De én nem tudom és nagyon kíváncsi vagyok rá, hogy ön mit ért alatta.

- Hogyan? hisz ez oly egyszerű... - felelte a nő.

E szavak után gondolatokba látszott mélyedni, majd így folytatta:

- A szerelem... a szerelem egy férfinak vagy egy nőnek kizárólagosan minden más férfi vagy nő fölé helyezése...

- Minden más fölé helyezése... mennyi időre? Egy hónapra? Két napra? Félórára? - kérdezte az ideges úr keserű gúnnyal.

- Engedje meg, uram, ön úgy látszik egészen más dologról beszél.

- Ó, nem, föltétlenül ugyanarról a dologról beszélek. Egynek a többiek fölé való helyezéséről... De azt kérdem: mennyi időre?

- Mennyi időre? Hát sok időre, néha az egész életre.

- De az ilyesmi csak regényben fordul elő. Az életben soha. Az életben ez az egynek a többi fölé való helyezése ritkán tart több esztendeig, sőt sokszor csak néhány hétig, néhány napig, sőt néhány óráig...

- Ó, uram!... Nem... nem... Engedjen meg! - kiáltottunk fel mind a hárman egyszerre.

Még az üzletsegéd is olyasfélét mormogott, mintha nem értene egyet az ideges úrral.

- Ó, nagyon jól tudom, - szólt az, hangosabban kiabálva, mint mi valamennyien - önök arról beszélnek, amit valónak vélnek, én meg arról, ami való! Azt, amit önök szerelemnek neveznek, minden ember érzi minden nő irányában; csak a felesége irányában vajmi ritkán. Ez okból csinálták azt a közmondást, amely nem hazudik: »A másnak felesége a barack, míg a magunké a keserű mandula.«

- Ah, hisz az borzasztó, amit ön mond! Pedig mindazonáltal megvan az emberben az az érzés, amelyet szerelemnek neveznek és amely nem hónapokig vagy esztendőkig, hanem az egész életen át tart!

- Nem, ez a szerelem nem létezik. Még ha megengednénk is, hogy Menelaosz Helénát egész életére minden más nő fölé helyezte volna... Heléna mégis Párist választotta volna, és ez így volt, így van és így lesz örökkön-örökké. És nem is lehetne másképpen, éppúgy, amint nem lehetséges, hogy egy rakás csicseriborsóban két borsószem, amely ugyanazzal a különös jeggyel van megjelölve, egymás mellé kerüljön. Egyébiránt nemcsak valószínű, hanem bizonyos, hogy Heléna vagy Menelaosz egy napon megunták volna egymást. Az egész különbség csak abból áll, hogy ez a megelégelés egyiknél korábban, másiknál későbben következik el. Csupán az ostoba regényekben áll az, hogy »világéletükre szerették egymást«. Csak gyermekek képesek ilyesmit elhinni. Valakit egész életén át szeretni, éppen annyi, mintha azt mondanék, hogy egy gyertyaszál örökké képes égni.

- De hisz ön az érzéki szerelemről beszél... Nem tart ön oly szerelmet is lehetségesnek, amely az ideál egyformaságán, a szellemi rokonságon alapul?

- Miért ne? De ebben az esetben nem szükséges, hogy a férfi és nő együtt háljon. (Bocsánatot kérek nyerseségemért.) Azért, mert közös ideáljaik vannak, még nem szükséges, hogy együtt háljanak. És miért nem találjuk ezt az összhangzást sohasem vén emberek közt, hanem mindig fiatal és csinos pároknál? - folytatta, miközben kellemetlen kacagásba tört ki. - Igenis, én azt állítom, hogy a szerelem, az igazi szerelem nem szentesíti a házasságot, ahogy azt hinni szoktuk, hanem ellenkezőleg, lerontja.