Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Max Brand

DR. KILDARE TITKA

fordította:
dr. Fekete Oszkár

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-388-4 EPUB
ISBN 978-963-678-389-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
The Secret of Dr. Kildare

első kiadás: 1939.
az elektronikus változat az 1940. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Sir John Lavery (1856 – 1941)
The First Wounded, London Hospital, 1914
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A világ minden tájáról jöttek a paciensek dr. Leonard Gillespie-hez. Csodatevő híre vonzotta, vagy a kezelőorvosok küldték őket hozzá a különböző országokból. De három nap óta senkit sem fogadott és Conover, az öreg néger, aki a várószobában rendelkezett, helyetteséhez, a fiatal James Kildare kórházi orvoshoz utasította a betegeket. James Kildare nem volt impozáns jelenség és rendszerint nem volt nagy hatással azokra, akik a tanár világhírű neve alatt jöttek ide; csak nagyon kevesen vették észre az átható pillantást, a gyorsan dolgozó ösztönt, ami annyira jellemzi a született diagnosztikust. Kildare majdnem olyan bűntudattal fogadta el ezt az előkelő megbízást, mint a tolvaj a trónt, de három napon át simán ment minden. Most azonban teljesen megakadt. Eddig is előfordult, ha végére ért a saját tudományának, hogy kétségbeesetten nézett fel a könyvekkel megtöltött polcokra Gillespie könyvtárában és felvillant agyában valamelyik könyvoldal emléke, vagy Gillespie valamelyik szava csendült meg fülében, útbaigazítást adva. Így a három nap folyamán, mialatt megszakítás nélkül taposták a betegek az elmosódott mintájú szőnyeget, egyetlen durva tévedést sem követett el. ösztöne átsegítette sok nehéz kérdésen. A nagy Gillespie azt szokta mondani: «A lélek teszi ki lényünk kilenctizedrészét, ennélfogva az olyan orvos, aki nem a lelket gyógyítja elsősorban, nem sokat ér. Az olyan orvos, akiből hiányzik a lélekismeret, hasonlatos a szénbányászhoz, akinek nincsen lámpa a fején, vagy csákány a kezében.» Veleszületett tehetségén és Gillespie tanításain kívül ez a lélekismeret segítette át Kildaret az első három napon. Gillespiet ezalatt kísérletezései foglalták el. A negyedik napon azután megakadt Kildare tudománya.

Ott ült kissé izzadva, kezében a laboratóriumi leletekkel és a kisfiúra meredt, de igazában az anyát látta, aki a háttérben ült. A gyerek tizenkét éves volt, takaros öltözéke anyja gondosságára vallott. Megviselt, sápadt arca ellenére is látszott, hogy van még benne életerő, ha kialvóban is. Ha elfogy a bátorsága, vége. Az anyja olyan volt mellette, mint a konyhaszolgáló, akit sétálni küldtek a fiatalúrral. Olcsó kabátkája összement az esőtől. Csuklói tenyérnyi magasságban kilátszottak a megrövidült kabátujjak alól, a kabát bélése pedig kivilágított a csípője felett. Kerek, közönséges arcának csak a gyermeke miatt érzett bánat kölcsönzött egyéni jelleget. A hosszú idő óta tartó bajok, aggodalmak mély barázdákat véstek a képére. Kildare komor szótlansága a szívébe markolt, de igyekezett megnyugvást találni.

- Hálát adhatunk Istennek, hogy vannak nagy kórházak - mondta. - Akár fiatal, akár öreg valaki, nem kell félnie, hogy hiba történik. Hiszen egész hadsereg van itt, hogy segítsen az embereken. - Kildare egy pillanatig habozott s csak aztán mondta ki a keserű igazságot: - Sajnos, attól tartok, hogy nem segíthetek.

A szoba sarkában, a háta mögött, megmozdult valami, mintha szellő suttogott volna. Biztosan Mary Lamont vesztette el megint a hidegvérét. Kitűnő ápolónő és nyugodt, de a reménytelen eseteknél össze-roppan. Kildare-t most zavarta a leány jelenléte. Valami halk puffanással a szőnyegre esett. Mrs. Casey ejtette le a kézitáskáját. A kisfiú fürgén lehajolt érte. Azután megsimogatta az anyját.

- Nyugalom, drágám - mondta. Látni lehetett rajta, hogy csak az anyja miatt aggódik.

Kildare szíve fájdalmasan összeszorult. Látta, hogy Mrs. Casey büszke a fiára és a kérlelhetetlen sors most el akarja rabolni tőle.

- Nem segíthet! Nem segíthet! - ismételgette kétségbeesetten és sötét űrként meredt eléje a jövő.

A kisfiú átölelte anyját és bocsánatkérőn fordult Kildare felé:

- Távozzunk, uram? - kérdezte.

- Igen - felelte Kildare kurtán.

Mary Lamont nyitotta ki az ajtót. Hivatásszerű közömbösséget erőltetett magára, de a hangja remegett, mikor megszólalt:

- Erre tessék, kérem.

Kildare megállapította, hogy a fiatal leány nem alkalmas erre a munkára. Szerette ugyan, hogy Mary körülötte van - üdítően hat és sziklaszilárdan hisz Kildareben, ami erőt ad - de kénytelen lesz idősebb ápolónőt kérni Gillespie-től.

- Köszönöm, doktor úr - mondta a kisfiú, mi-közben kiment.

- Várjon egy percig! - parancsolta Kildare.

Mindketten hirtelen megfordultak. Feszült szorongás tükröződött az asszony arcán, mintha a saját életéről lenne szó. Mary Lamont felragyogó arccal, csodát várva leste az ő doktora arcát. Az pedig mogorván nézett rájuk.

- Azt gondolja, hogy... a többi orvosnak igaza van? - kérdezte Mrs. Casey.

- Nem. Azt hiszem, nincs igazuk - felelte Kildare. Figyelte, ahogy a remény felcsillan az arcokon. - De nem tudom, hogy hol tévednek.

A reménykedő arcok megint üresen bámultak rá.

- Legyen szíves, kérdezze meg doktor Gillespie úrtól, hogy különös kivételképpen nem nézné-e meg ezt a pacienst? - fordult Kildare az ápolónő felé.

Az hálásan rámosolygott és átsietett a szobán. De mikor a nagy belgyógyász ajtaja elé ért, megállt, hogy bátorságot gyűjtsön, mielőtt bemegy. Kildare hallotta a leány hangjának kellemes mormolását, de nem vette ki a szavakat; aztán Gillespie rekedt ordítása hangzott, mint az oroszlánfóka ugatása.

- Megmondtam már és megint csak ismétlem: nem fogadok senkit. Egy utolsó ajándékot adhatok a gyógyászatnak - itt van az ujjaim hegyén - a markomban van, ha nyugodtan hagynak dolgozni. Nem törődöm egyes paciensek életével, amikor tízezrek életére gondolok. Menjen ki!

- Anyám, menjünk most már. Hallottad, mit mondott - szólt a fiú.

- Hallgass, Michael - szólt rá Mrs. Casey. - Majd megyünk, ha elküldenek. Várd meg, míg szólnak.

Vadul nézett Kildarere, mialatt Mary Lamont visszajött a szobába. Lehajtotta fejét, hogy ne lássák szemében a könnyeket.

- Gillespie doktor úr el van foglalva - jelentette.

Kildare sóhajtott, vállat vont és most ő ment keresztül a szobán.

- Én beszélek vele - mondta.

A belső szoba falának polcain apró kalitkák sorakoztak. Fehér egerek futkostak a kalitkákban. Mindegyik kalitkán számozott címke. Egérszag szennyezte be a levegőt. A nagy diagnosztikus, aki állatkertet csinált magánszentélyéből, gurulós széken ült. A szék karfáján két kalitka állt. Diadalmasan, harsogva nevetett Kildarere:

- Megvan, Jimmy, majdnem megvan! Ide nézzen!

Az egyik kalitkában hat kis egér feküdt holtan, de a másikban öt egér futkosott tele élettel és csak egy feküdt mozdulatlanul.

- Megváltoztatom kissé az adagolást és azt hiszem, akkor meglesz az eredmény - mondta Gillespie. - Itt van az ellenpróba: a hat egér megdöglött, ebből a másik hatból pedig ötöt megmentettek az injekciók, ötöt, hat közül! Mi a véleménye?

- Mondani szeretnék valamit... - kezdte Kildare.

- Nem beszédet várok magától, hanem munkát! - vágott közbe Gillespie. - Ha egerekről és meningitiszről akar beszélni, rendben van. Egyébre nincs időm. A kuckóba fogjuk korbácsolni a meningitiszt, fiatal doktor úr! Elvesszük a kedvét, hogy a képét mutassa! Hallotta, mit mondtam? Esetleg még magára is rásüt a dicsőség napja, ha sikerülnek a kísérletek. Miért lógatja most a fejét?

Gillespie vad türelmetlenségében hátravetette a fejét. Petyhüdt, öreg testén remegés futott végig. Kildare aggódva tekintett rá.

- Szeretném, ha megnézne egy pácienst. Öt percet kérek az idejéből - mondta Kildare.

Az öreg Gillespie rácsapott tenyerével az egyik kalitkára, mire a benne lévő egerek rémült futkosásba kezdtek.

- Nem az időmre van szüksége, hanem az agyamra! - kiáltotta az öreg. - Azt pedig nem adhatom magának!

- Tizenkét éves fiúról van szó - folytatta Kildare rendületlenül.

- Nem bánom, ha a sziámi herceg, vagy a kokinkínai császár is! - üvöltötte Gillespie. - Nem akarom látni.

- Az anyja mosónő - mondta Kildare.

- Akkor maradjon a mosóteknőjénél.

- Úriembert nevel a fiából.

- Nincs szükségünk urakra; kemény emberekre van szükségünk, akik meg tudják fogni a kalapács nyelét.

- Vészes vérszegénységnek mondták - mármint a többi orvos. De tévednek.

- Nem törődöm a vérszegénységgel, sem a többi orvossal és tévedéseikkel. Valamennyi tudatlan, bolond. Én ezzel a kísérlettel foglalkozom és semmi mással. Megértette?

- Anémiának mondják, pedig nem az - ismételte Kildare.

- Hát maga minek véli?

- Nem tudom. Itt van a kórleírás a laboratóriumi leletekkel.

- Nem érdekel - mondta Gillespie kikapva Kildare kezéből a papírokat. - Nem akarok semmiről sem hallani... Miért gondolja, hogy nem anémia?

- A vérkép nem mutat kóros alakokat - felelte Kildare.

- Akkor mi az ördögbe fecsérli az időmet? - rivallt rá Gillespie. - Miért nem hozza be ide, hogy megnézzem?

Kildare sietve ment át a másik szobába. Zsebkendővel törölte az izzadságot homlokáról, miközben intett a fiúnak.

- Gillespie doktor úr megvizsgálja magát - mondta.

Mrs. Casey a boldog izgalomtól majdnem eszméletét vesztette. A közeli székbe roskadt és a padlóra meredt. Mary Lamont feléje sietett és Kildare benoszogatta a fiút Gillespie elé. Az sötét képpel mélyeik a laboratóriumi leletek olvasásába.

Anélkül, hogy felemelte volna a fejét, a fiatal orvosra mordult:

- Kitapintható a lép, Kildare doktor?

- Igenis, uram - felelte Kildare.

- Csinált vérsejtoldó próbát?

- Nem, uram.

- Miért nem?

- Ilyen esetben nem szoktunk törékenységi próbát csinálni.

- Ez az egyik átka a világnak. A szokás. A jól kitaposott út! Előírás szerint akarnak élni az emberek, nem az eszükkel. Úgy látszik, az emberi faj lesüllyed egy csomó hitvány rovarrá. Használja többet az eszét és ne ragaszkodjék annyira a szokáshoz. Csináltassa meg azonnal a törékenységi próbát.

- Igenis, sir.

- Mondja csak, fiatalember - fordult a belgyógyász a kisfiúhoz - szokott itt fájni? Itt, a baloldalán?

- Igenis, sir - felelte a kisfiú.

- Ezt nem mondtad nekem - szólt közbe Kildare.

- Csak néha fáj - felelte a kis Casey.

- És amikor fáj, a bőröd sárga lesz, mi? - kérdezte Gillespie.

- Igenis, sir - bólintott a gyerek.

- Lépnagyobbodás - állapította meg Gillespie. - Azt hiszem, Jimmy, a gyereknek haemolytikus ikterusa van. Meg kell szüntetni a lép baját és egészséges lesz, mint a makk. - Hirtelen a fiú felé bökött a mutatóujjával. - Hallottad, mit mondtam? Két héten belül makkegészséges leszel. Lódulj a szemem elől és mondd meg az anyádnak a jó hírt... Jimmy, maga maradjon itt!

- Köszönöm, sir... köszönöm, Kildare doktor úr - hajlongott a fiú távozás közben. Hadarva jöttek ajkáról a köszönő szavak, mert égett a vágytól, hogy közölhesse anyjával a nagy újságot.

- Nem kell azért annyira kétségbeesni, mert kétszáz eset közül egyben nem tudta eltalálni a bajt - dörmögte Gillespie. Máris visszafordult a munkájához és vörhenyes, kocsonyás anyagot tartalmazó kémcsövet vizsgálgatott.

- Nem esem kétségbe, sir.

- Dehogy is nem. Miért áll itt akkor olyan méla arccal, mint az ázott tyúk?

Kildare az öreg tudós zilált fehér hajáról vörös-kékes szeme aljára fordította tekintetét.

- Sohasem fogom megtanulni a felét sem annak, amit a tanár úr tud - mondta. - Kezdem már megszokni ezt a gondolatot. De nem törődöm vele. E pillanatban csak az bánt, hogy halálra dolgozza magát ezzel a kísérlettel.

- Nem igaz. Hazugság! - felelte Gillespie, miközben dróthurkocskát mártott a kocsonyás anyagba és a baktériumtelepet három üveglemezre mázolta. - Soha életemben nem éreztem magam jobban.

- Akkor miért remeg úgy a keze? - kérdezte Kildare.

- Ahhoz semmi köze. Hagyjon egyedül... Majd szólok, ha szükségem lesz magára, Jimmy. Lesz szíves?

- Parancsára, sir - felelte Kildare. Kényszeredetten engedelmeskedett és vonakodva csukta be maga mögött az ajtót.

2.

Órák teltek el fárasztó munkában. Minden óra ugyanannyi napnak tűnt Kildare előtt. Mikor már ki tudja, hányadszor ismételte a gépies mondatot:

- A következőt kérem!

Mary Lamont azt felelte:

- Mára befejeztük a rendelést.

Kildare türelmetlenül rázta a fejét.

- Még legalább huszan várnak kint! - jelentette ki.

- Elküldtem őket - mondta Mary.

- Elküldte őket? - kiáltotta Kildare.

- Gillespie tanár úr parancsolta.

- De hiszen Gillespie rendelőnapjának soha sincs vége. Déltől délig tart - tiltakozott Kildare.

- Nem akarja, hogy ön is betartsa ezt a rendelési időt - mondta a leány. - Nem engedi meg, hogy a paciensek éjjel-nappal tóduljanak önhöz.

Kildare egy székbe roskadt, kigombolta fehér köpenyét és letörülte az izzadságot a szeme körül. A kórházakban mindig túlmeleg van. Csak annyit mondott:

- Azt hiszem, igaza van neki. Ostobaság volna, ha megpróbálnám, hogy utánozzam. 0 hétmérföldes csizmáidban jár, én pedig csak csúszó féreg vagyok mellette... De megyek a laboratóriumba. Biztosan szüksége van rám.

- Nem. Azt mondta, hogy önnek pihennie kell.

- Pihenni? Persze. Fiatal lovacskának csak könnyű munkát. Nagyon unom, hogy minduntalan a fiatal voltomat dörzsölik az orrom alá. Maga nem?

A leány sietve kapta fel a padlóra esett papírdarabot, nehogy Kildare észrevegye, hogy mosolyog.

Kildare leráncigálta magáról hosszú, fehér köpenyét. Reggel még ragyogóan tiszta volt a köpeny. Most csupa ránc és pecsét, mint egy henteskötény.

- A kis Michael Casey boldog lenne, ha bekukkantana hozzá és megnézné - indítványozta Mary. - Az operáció kitűnően sikerült; a gyerek most már hamarosan meggyógyul. Kérdezősködött maga után és nagyon hálás, hogy megmentette az életét.

- Mondja meg neki, hogy nem az én érdemem; köszönje meg Gillespie-nek. De azért örülök, hogy jól van. Csak reményt kell ébreszteni az emberekben, mindjárt más szemmel nézik a világot. Megfigyelte ezt? Talán Gillespie szól majd hozzá egy-két szót.

- A gyerek nem tudná, hogyan beszéljen Gillespie doktorral; de magával valamennyi beteg tud beszélgetni - állapította meg Mary. - Nem bánják, akármilyen nyers is hozzájuk.

Mary kíváncsian várta a feleletet.

- Közülük való vagyok és ők tudják ezt - mondta Kildare.

- De ők a város nyomortanyáiról valók, maga pedig a vidékről.

- Szegénynek születtem és mint szegény ember fogok meghalni, ők tudják ezt és ez a fontos.

- Eljön még az idő, amikor ezer dollárt kap egy látogatásért - jósolta a leány.

- Ugyan! - mosolygott Kildare a lehetetlen gondolaton.

- Igaz, hogy a nagy dolgokat nem lehet pénzen megvásárolni. Nem lehet vásárolni boldogságot és hasonló jókat.

- De mégis csak szebb az élet, ha pénzünk van.

- Maga nagyon csüggedt hangulatban van.

- Nincs elég okom rá?

- Persze, hogy nincs. Alig van még egy ember az egész világon, aki olyan szép reményekkel nézhetne a jövő elé, mint maga.

- Lehet, hogy igaza van - mondta Kildare. Fáradtan mosolygott a leányra. - Csak folytassa. Egészen felvillanyoz, máris csupa fényt látok.

- Maga igazában nem is boldogtalan. Csak kimerült. És ez elmúlik. Mi panasza is lehet?

- Hogy nincs pénzem. Belefáradtam a pénztelenségbe. Betege vagyok már. Szórakozás kellene, de annyi pénzem sincs, hogy moziba menjek valakivel. Irigylem a gazdag semmittevőket... Pénz!

- Ez egyszerűen nem igaz.

- Higgye el, úgy van, ahogy mondom. Húsz dollárt kapok egy hónapra, vagyis hatvanhét centet egy napra. Ha elmegyek a Sullivan sörözőbe és megiszom két-három korsóval, veszek egy csomag cigarettát és egy szendvicset, akkor egész napi keresetemnek vége. Várjon csak!

Kivett egy marék ezüstpénzt és egy dollár bankjegyet és az elszomorodott ápolónő elé tartotta.

- Itt van hat és fél dollár, Mary. Eljön velem színházba ma este?

- Nem. Engem mindennap lát. Mással kell mennie.

- Nem a tanácsát kértem. Magára van szükségem. Eljön velem?

- Persze, hogy elmegyek. Nagy örömmel.

- Nagyon helyes. Csak tettessen egy kicsit. Ha az ember társaságban van, az együttlét kilenctizedé úgyis tettetés.

- Jimmy, ne legyen utálatos. Igazán örömmel megyek.

- Hálás vagyok magának.

- Ugyan miért?

- Mert nagylelkű - mondta Jimmy és az ajtó felé indult. De mielőtt kiment, még visszaszólt: - Találkozunk félóra múlva?

Mary mozdulatlanul állt a szoba közepén és szomorúan nézett a fiatalember után. Elfelejtett felelni az utolsó kérdésre.

Kildare benyitott a szobájába. Az egyik vaságyon Tom Collins nyújtózkodott. Olyan sovány volt, hogy üres ruhának látszott, amelynek nyílásaiba fejet és kezeket dugtak.

- Nem jössz egy korsó sörre a Salvatorba?

- Nem. Színházba megyek egy leánnyal.

- Mi... mit csinálsz? Miféle leánnyal?

- Egy leánnyal. Csupán szórakozni akar, azért éri be velem. Egyikünknek sincs semmi célja a másikkal, s ez megnyugtató.

- Lehet, hogy igazad van - mondta Collins. - Vigyázz arra a ládára a földön.

De a figyelmeztetés későn jött. Kildare megbotlott az ágy alól kikandikáló ládában és a láda éles sarka felhasította cipője orrát. A jobblába nagyujja kilátszott a cipőből. Kildare komoran szemlélte a lábát és ide-oda mozgatta harisnyás nagyujját.

- Ez az egyetlen pár cipőd? - kérdezte Collins.

- Igen - felelte Kildare - és ezzel vége is a ma esti színháznak.

- Ne légy ostoba - mondta Collins. - Van felesleges pénzem és...

- Hagyjuk ezt, Tom - intette le Kildare. - De ki hozta ide ezt az átkozott ládát?

- Az öreg Creighton. Azt mondta, pénzt nem fogadsz el, hát ezt hozta.

Kildare letépte a láda fedelét, félretolta a csomagolópapírt és a Világkiállítás apró modellje került elő a ládából. Valóságos remekmű.

- Micsoda időfecsérlés az ilyen munka - jegyezte meg Collins.

- Persze, hogy az. De éppen e miatt fog tetszeni a családomnak.

Amikor később hóna alá vette a lapos ládát és lement Mary Lamonthoz, vastag, nagy tapasz takarta cipőjén a szakadást. Kildare eddig csak egyenruhában látta a leányt és most elállt a lélegzete. Lágy, bőrszínű szövetből készült kabát és ugyanolyan színű kalap volt Maryn. Nyakát világossárga selyemsál díszítette.

- Maga túlságosan elegáns - mondta Kildare. - Olyan, mint egy baba, amit most vettek le a polcról. Sajnos, vissza kell mennie a polcra... Komolyan beszélek, Mary. Nézze, mi történt a cipőmmel. Sürgősen másikat kell vennem az ócskásnál. Újra bizony nem telik.

De Mary nem akart a kórházban maradni. Séta a legjobb szórakozás, jelentette ki. Így hát elkísérte Kildare-t a postahivatalba, ahol az feladta a ládát anyja címére, Dartfordba. Azután elmentek az ócskáshoz és egy pár használt cipőt vettek két dollár ötvenért. Valaha tíz, vagy tizenkét dollárba került.

- És most hová? Moziba? - kérdezte Kildare.

- Nem. Moziban nem beszélgethetünk.

- Akkor hát igyunk meg egy pohár sört a Sullivan sörözőben - indítványozta Kildare.

De amikor beléptek a hátulsó szobába, nyugtalan lett. Az egyik sarokasztalnál három csavargó külsejű alak társalgóit túlhangosan. Kildare már sokszor volt itt, de csak most vette észre először, hogy közönséges lebuj ez a helyiség.

- Talán nem is való, hogy ilyen helyre hozom - mentegetődzött.

- Dehogy is nem - felelte Mary. - Itt egészen jól el lehet beszélgetni.

- Csoda, hogy nem dugják össze a fejüket és nem vihognak magán ezek az alakok. Persze, látják, hogy maga más, mint... Mit iszunk?

- Sört - felelte Mary Lamont.

- Maga nem is szereti a sört. Telik drágábbra is.

- Sört akarok - állhatatoskodott Mary. - Nagyon szeretem a frissen csapolt sört.

- Kezdem gyűlölni azt az alakot, aki el fogja magát venni és elveszi tőlem - mondta Kildare. - Hé, Mike, két sört, ha ráér.

- Rendben van - mondta Mike és odament a sarokasztalnál hangoskodókhoz. - Miért nem tágultok innen, fiúk? Úgy lármáztok, hogy a doktor úr még a saját szavát sem hallja.

- Miféle doktor? - kérdezte az egyik.

- Kildare - felelte Mike. - Hát nem ismered?

- Ez ő? Azt hittem, kétszer akkora. Gyertek, fiúk, a külső szobába...

Kimentek.

- Halló, doktor, hogy van? - szóltak oda.

- Csak maradjanak itt - bíztatta őket Kildare.

- Aá, tudjuk mi, hogy egyedül akarnak maradni - mondta a másik és rákacsintott Kildare-re. Erre a megjegyzésre valamennyien felnevettek és nagy vidáman távoztak.

Mike két pohár habzó sörrel jött vissza.

- Nem kellett volna kizavarni ezeket az embereket - mondta Kildare.

- Miért ne? Miért ne ihatná meg a sörét békességben, mint rendesen? - felelte Mike és kínos gondossággal törülte le az asztalt, miközben a leányra sandított.

- Ezelőtt sokkal gyakrabban láttuk itt, doktor úr. Bizonyára jobb szórakozása akadt.

- Nem, Mike. De most két ember dolgát végzem a kórházban.

- Nem tetszem neki - mondta Mary, amikor Mike kiment a szobából. - Azt hiszi, rossz befolyással vagyok magára.

- Mike? Az mindenkit szeret - felelte Kildare.

Weyman, a kövér kórházi sofőr lépett a szobába és odasompolygott Kildare asztalához.

- Nem haragszik, doktor úr, ha kérek valamit? - kérdezte.

- Bátran megteheti, Weyman - szólalt meg Mary - csak én vagyok!

A sofőr meghökkenve bámult a leányra.

- Nahát! Az a bamba Mike azt mondta, hogy a doktor úr itt ül együtt egy... Bocsásson meg, Alisa Lamont.

Zavartan hajlongott, majd sietve visszament a külső szobába.

- Gyámkodni akarnak felettem? - kiáltott fel dühösen Kildare. - Biztosan azért küldte Miké, mert azt hitte...

- Az emberek mindig vigyázni akarnak magára - állapította meg Mary.

- Nem mondaná meg, miért?

- Mert minden gondolatát a hivatásának szenteli és teljesen megfeledkezik saját magáról. Olyan, mint a bulldog... mindig talál valami veszett ügyet, amibe belemélyeszti a fogait. De ma nagyon rossz kedve volt, Jimmy. Azért is jöttem magával, mert szeretném meg-tudni, mi bántja?

- Gillespie miatt aggódom - felelte Kildare. - Hát nem látja, hogy halálra dolgozza magát? Azt hiszi, hogy még sokáig kibírja ezt az éjjel-nappal, megszakítás nélkül tartó kísérletezést?

- Azt hiszi, hogy komoly veszély fenyegeti az öreget? - kérdezte Mary.

- Hát természetesen. Minden öregember gyógyít-hatatlan betegségben szenved. Az öregség, ez a gyógyíthatatlan betegség. Ott van az apám. A vidéken él és szüksége volna segítségemre, ő azonban csak egyszerű, közönséges ember. De Gillespie! Minden hónap, minden nap, amellyel megrövidül az élete, vesztesége az emberiségnek.

- Ez izgatja fel annyira?

- Hát nem elég ez? Ki kell eszelnem valamit, hogy meglassítsam Gillespie iramát. De hogyan?

- Nem tudom - felelte a leány - de biztos vagyok benne, hogy maga majd megtalálja a módját, bármibe kerül is.

- Miért mosolyog? - kérdezte Kildare.

- Mert maga mindig készen áll arra, hogy az utolsó leheletéig küzdjön valamiért.

Kildare hátradőlt és elgondolkozott. Észre se vette, hogy már régen üresek a poharak.

3.

Az öreg Kildare doktor hazahozta délben a ládát a postáról és a felesége úgy intézte, hogy Beatrice Raymond ott legyen náluk, amikor kicsomagolják a tartalmát. Mrs. Kildare tudta, hogy Jimmy és Beatrice az utóbbi időben elhidegült egymástól, de tökéletesen meg volt győződve róla, hogy végül majd mégis összehozza őket. Addig is minden tőle telhetőt megtett, hogy a fiatalok ne felejtsék el egymást. Jimmy levele rövid volt:

Édes Anyám!

A mellékelt ajándékot egyik paciensemtől kaptam, aki tudja, hogy a kórházi orvosoknak nem szabad pénzt elfogadniuk. Talán találsz részére helyet valahol. Ez a holmi kicsinyített mása annak, ami itt látható a városban. Miért nem jössz el, hogy megnézzed? Egyúttal engem is meglátogatnál.