László Móni

Titkos hírnév

Személyes márkaépítés introvertáltként

részlet

© László Móni, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borító- és belívterv: Skrapits Borka

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 863 1

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Közel húsz éve olyan emberekkel dolgozhatok együtt, akik:

Nem magukat veszik komolyan, hanem amit csinálnak.

Nem magukat akarják fényezni, hanem a tudásukat láttatni.

Nem közölni akarnak, hanem kapcsolatot teremteni.

Nem tartalmat akarnak gyártani, hanem értéket adni.

Nem tökéletesek szeretnének lenni, hanem hitelesek.

Ez a könyv nem született volna meg nélkülük.

Előszó
A tudás átka

Két ember ül egy asztalnál. Az egyik egy közismert dal ritmusát kopogja az asztalon. A szemben ülő feszülten koncentrál, igyekszik kitalálni, melyik dalról lehet szó. A két embert Elizabeth Newton pszichológus ültette le az asztalhoz, a kaliforniai Stanford Egyetem kísérleti laboratóriumában. Mielőtt nekiláttak volna a feladatnak, a ritmizálásra kijelölt embereket arra kérte, jósolják meg, milyen arányban fogja kitalálni a másik fél a lekopogott dalt. A megkérdezettek azt tippelték, hogy minden második dalt fel fognak ismerni társaik. Tévedtek: 120 dal elkopogott ritmusából mindössze hármat ismertek fel a résztvevők, azaz 40 esetből egyet. Miért ez a nagy eltérés?

A feladat egyszerűnek tűnik, mégsem az. A ritmizáló fél kopogás közben a fejében „hallja” a dallamot, míg a másik fél csak szünetet és koppanásokat érzékel, mintha valami bizarr morzét hallana. A ritmizáló csoport meghökkenése pedig abból eredt, hogy ők tudták, melyik dalról van szó, ezért elképzelni sem tudták, milyen lehet annak, aki ezzel nincs tisztában. Ugyanis ha már valamilyen tudás birtokában vagyunk, nehéz elképzelni milyen is azt nem tudni. A szociálpszichológia ezt a jelenséget nevezi a tudás átkának.

A tudás átka nemcsak Newton laboratóriumában sújt le, hanem a hétköznapjainkat is megnehezíti. A kommunikációs helyzetek túlnyomó részére ez jellemző, amikor vezetőként, előadóként, íróként vagy éppen szakértőként szeretnénk átadni a tudásunkat. De akkor is, amikor a szakmai boldogulásunkról, a karrierünkről van szó. Hiszen hiába vagyunk mi magunk tisztában a saját értékünkkel, kiemelkedő tudásunkkal, ha a másik csak töredékes benyomásokkal bír, csupán egy bizarr morzét hall. A személyes márkaépítés célja éppen az, hogy ne csak a mi fejünkben legyen meg a ’dallam’, hanem mások is meghallják.

Introvertáltak esetében ez sokszor kivitelezhetetlen feladatnak tűnhetett. Mármint eddig, mert ebben a könyvben az introvertáltak kapnak segítséget a márkaépítéshez. A személyes márkaépítés ugyanis nem kizárólag az extravertáltak* privilégiuma. Ezzel együtt az írást az ambivertáltak is haszonnal forgathatják, az extravertáltak pedig jobban megérthetik az introvertáltakat. Akárhogy is: mindenki csak nyer vele!

*A latin extra (jelentése: ’ki’) igekötővel képzett alak mellett az introvertált mintájára a köznyelvben megjelent az extrovertált alak is. Ebben a könyvben az eredeti, a szakirodalomban elterjedt extravertált kifejezést használjuk.

1.
Félénk vagy introvertált?
Nem mindegy

Egy szálloda mosdójában vagyok. A hotel elegáns nagytermében éppen egy konferencia előadóinak és támogatóinak tiszteletére rendezett fogadás zajlik. Neves szakemberek és üzletemberek a világ minden tájáról pezsgőt kortyolgatva csevegnek és ismerkednek. Mivel én is előadó vagyok, nekem is ott lenne a helyem. De egy elegáns partin idegenekkel fecsegni messze nem a kedvenc elfoglaltságom: néhány kör kvaterkázás egy nagyobb társasági eseményen jócskán lemerít. Ezért aztán időnként visszavonulok a mosdó magányába, és figyelem a percek múlását addig, amíg eléggé összeszedem magam ahhoz, hogy újra kimenjek. Ugyanis introvertált vagyok.

Ha ez a helyzet ismerős számodra, akkor jó eséllyel te is az vagy. Bár néha úgy tűnhet, hogy egyedül vagy ezzel a problémával, nem elszigetelt a jelenség. Ugyan az introvertáltak számáról nincsenek pontos adatok, de becslések szerint nagyjából minden harmadik ember az introvertáltak táborába tartozik.

Introvertált – ha elhangzik ez a kifejezés, akkor sokak lelki szemei előtt egy hallgatag, talán kissé mogorva, zárkózott alak képe dereng fel. Ez nem feltétlenül igaz, hiszen ahány introvertált, annyiféle. Vannak köztük mogorvák és kedvesek, zárkózottak és barátságosak, mint ahogy jólelkűek és elvetemültek is. Azonban az introvertáltak mégis számos közös belső tulajdonságon osztoznak. De miről is beszélünk? Mit is jelent az, hogy valaki introvertált?

Személyiségünk egyik igen fontos aspektusa a vérmérséklet két pólusa, vagyis az, hogy hol helyezkedünk el az introvertált–extravertált skálán belül. Ugyanis az introvertált és extravertált jellemzők, bár eltérő arányban, de mindannyiunkban keverednek, Az introvertált–extravertált spektrum közepe táján pedig az ambivertáltak, vagyis azok helyezkednek el, akikben az introvertált és extravertált jellemzők nagyjából egyforma arányban keverednek.

Tisztán extravertált és introvertált ember nem létezik. Egy ilyen valakinek a bolondokházában volna a helye.

Carl Gustav Jung

Amikor az 1920-as években Carl Gustav Jung svájci pszichiáter és analitikus pszichológus kidolgozta az introverzió-extraverzió fogalmait, még csak nem is sejthette, hogy évtizedekkel később ezek a kifejezések a hétköznapok szótárában is helyet kapnak. Jung úgy vélte, hogy az introvertáltakat inkább a gondolatok és az érzések belső világa, míg az extravertáltakat az emberek és a tevékenységek külső világa vonzza. Az introvertáltak a körülöttük zajló eseményekről a magukban alkotott jelentésekre fókuszálnak, míg az extravertáltak belevetik magukat a történések sűrűjébe. Az introvertáltaknak a feltöltődéshez csendes egyedüllétre van szükségük, az extravertáltak pedig pont akkor merülnek le, amikor nem éri őket elegendő társas inger. Ezért preferálják a zajosabb és népesebb helyzeteket. Jung az introvertáltakról úgy vélekedett, hogy az ilyen beállítottságú emberek „a maguk módján a kultúra előmozdítói és nevelők”, akik „egy másik lehetőséget” mutatnak meg nekünk, amelyet „kultúránk fájdalmasan nélkülöz”. A külvilág számára „visszafogottság, zárkózottság, részvétlenség vagy bizonytalanság és látszólag alaptalan zavarodottság látható”, ami kiváltja „a környezet előítéletét ezekkel a típusokkal szemben”.1 E tekintetben a helyzet nem túl sokat változott, napjainkban is számos előítélet és sztereotípia tapad az introvertáltsághoz. És persze az előítéletek nem válogatnak, ezek az extravertáltakat sem kímélik.

Az elmúlt több mint száz évben az introverzió és az extraverzió jellemzőinek kutatása a személyiséglélektan egyik gyakran vizsgált területévé vált. Ennek fényében kissé meglepő, hogy e fogalompárnak nem létezik általános érvényű definíciója. Kis túlzással csaknem annyi meghatározást találunk, mint amennyi a témával foglalkozó pszichológusok száma. Egy részük úgy gondolja, hogy Jung elképzelései mára már elavultak, mások pedig mély meggyőződéssel vallják, hogy ő az igazság egyedüli letéteményese. Ezzel együtt van néhány olyan pont, amelyben mégis egyetértenek a terület szakértői.

Az egyik ilyen közös pont a különféle meghatározásokban az, hogy az introvertáltak és az extravertáltak eltérő ingerszinteket preferálnak. Az introvertált kevesebb inger mellett érzi magát éppen jól – például ha olvas vagy a közeli barátaival tölti az időt. Ennek következtében az introvertáltak könnyebben válnak túlingereltté, jobban értékelik és igénylik a nyugodt időszakokat. Szó szerint is, vagyis jól megvannak éles fények és zajok nélkül. Ők azok, akik mindig le akarják csavarni a hangerőt, míg az extravertáltak inkább feljebb tolnák a potmétert, mivel nagyobb mennyiségű ingerre van szükségük ahhoz, hogy jól érezzék magukat. Ha az őket érő külső ingermennyiség csökken, gyorsabban beáll náluk az unalom. Ezért előnyben részesítik a változatosságot – például vonzza őket az új emberek megismerése, és sokan közülük lelkes világutazók.

Az introvertált–extravertált skálán elfoglalt helyünk a társas stílusunkat is befolyásolja. Az extravertáltak önérvényesítők, dominanciára törekednek és két lábbal állnak a földön. Rosszul viselik a magányt, nagy szükségük van mások társaságára. Jobban szeretnek beszélni, mint hallgatni, és nem bánják, ha konfliktusba keverednek. Akkor érzik elemükben magukat, ha zajlik körülöttük az élet, a legtöbb extravertált szótárában a nyugalom az unalommal egyenlő.

Ez azonban nem feltétlenül jelenti azt, hogy az introvertáltak nem rendelkezhetnek jó társas készségekkel.

Egy introvertált ugyanúgy élvezheti a társas eseményeket, mint extravertált társai – legyen szó egy baráti összejövetelről vagy üzleti tárgyalásról. A különbség pusztán az, hogy egy introvertált hamarabb érzi úgy, hogy most már ideje volna egy csendesebb helyre elvonulni. Ugyanakkor az is igaz, hogy az introvertáltak a társas energiáikat hajlamosabbak a hozzájuk közel állókra fordítani, az idejüket szeretteikkel, barátaikkal, közeli munkatársaikkal szeretik tölteni. Inkább hallgatnak, mintsem beszélnek, és jobban tudnak figyelni. Mielőtt megszólalnak, szeretik megfontolni a mondandójukat, és gyakran érzik úgy, hogy írásban könnyebben tudják kifejezni magukat, mint szóban. Ha módjukban áll, kerülik a konfliktust. A felszínes fecsegéssel szemben a mélyenszántó beszélgetéseket preferálják, és a csendes, szemlélődő üzemmód sincs ellenükre.

Az extravertáltak és az introvertáltak másképp is kommunikálnak. Az extravertáltak hangosabbak, jellemzően gyorsabb a beszédtempójuk, és azt szeretik, ha sokan vannak jelen. Szeretnek kényelmesen, közelről kommunikálni, kedvelik a sűrű szemkontaktust és gyakrabban használnak beceneveket. Általában, ha egy extravertált találkozik egy Máriával, gyorsan átvált „Mari”-ra, majd jön a „Marika”, utána a „Marcsikám”. Ám az introvertáltaknak ő csakis Mária marad, amíg engedélyt nem kapnak bizalmasabb megszólításra. Eltérően használják a nyelvet is. Az extravertáltak hajlamosabbak a konkrétabb, egyszerűbb nyelvi szerkezetek használatára, míg az introvertáltak hajlamosabbak bonyolult, bővített mondatokban kommunikálni.

Aki mer, az nyer – ez is lehetne a változatosságot és kihívásokat, kockázatokat kedvelő extravertáltak mottója. Az extravertáltakra jellemző a jutalomkeresés, akár főnöki pozícióról vagy vagyonról van szó. Mint ahogy az idevágó kutatásokból kiderült, az extravertáltak ambiciózusabbak a gazdasági, politikai sikerek és a hedonizmus terén, mint az introvertáltak.2 Az introvertáltak inkább biztonságra törekednek és preferálják a kiszámíthatóságot.

Az extravertáltak és introvertáltak munkastílusa is eltérő. Az extravertáltak általában belevetik magukat a feladatokba, és gyorsabban hozzák meg a döntéseiket. Számos feladatban jobban teljesítenek, különösen azokban, amelyeket idő- vagy társas nyomás alatt kell megoldaniuk, vagy az olyan helyzetekben, amikor egyszerre több részfeladattal kell foglalkozniuk. Hajlamosabbak arra, hogy feláldozzák a sebesség érdekében a pontosságot. Az extravertáltaknak már a brainstorming gondolatára is felcsillan a szemük, ezzel szemben az introvertáltak a módszer létezését is értetlenkedve szemlélik. Ugyanis utóbbiak – többek között a biztonság iránti szükségletükből fakadóan – szkeptikusak a gyors megoldásokkal szemben. Az introvertáltak a lassan járj, tovább érsz szellemiségének jegyében óvatosabbak és megfontoltabbak a munkában is. Mielőtt hozzáfognának egy feladat vagy egy probléma megoldásához, alaposan megrágják az információkat, és precízebben dolgoznak. Szeretnek egyszerre egy dologgal foglalkozni, amire intenzíven koncentrálnak. Nem esik nehezükre hosszú időn keresztül magányosan dolgozni egy feladaton. Ez nem azt jelenti, hogy az introvertáltak ne lehetnének jó csapatjátékosok, csak éppen nem kell mindig ugyanott lenniük, mint a csapattársaiknak.

A tetterő és a kezdeményezőkészség az extravertáltak „kívülre irányuló erejét” demonstrálja, míg a kitartás az introvertáltak „belső erejét” mutatja meg. Egy olyan korszakban, amelyet a gyorsaság és a sietség jellemez, ahol gyakran azt érezzük, hogy semmire sincs időnk, az állhatatosság nem tűnik túlzottan vonzó tulajdonságnak. Ugyanakkor a kitartás a karrier sikerreceptjének az egyik legfontosabb – és leginkább alábecsült – összetevője. Lewis Terman pszichológus maga is állhatatos ember volt. Ezt mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy 35 éven keresztül vizsgálta és dokumentálta a kiemelkedően tehetséges diákok fejlődését. Terman több mint három évtizedes kutatása alapján arra a következtetésre jutott, hogy a kitartás nagyobb hatással van a sikerre, mint az intelligencia. Mondhatnánk, hogy minden szentnek maga felé hajlik a keze, de Terman eredményeit azóta számos más kutatás is igazolta.

Röviden összefoglalva az eddigieket: a fő különbség a két tendencia között az, hogy mennyi külső inger szükséges ahhoz, hogy egy introvertált vagy egy extravertált jól érezze magát. Az introvertáltak kevesebb inger mellett érzik jól magukat, ezért előnyben részesítik a kevesebb ingerrel járó tevékenységeket, míg az extravertáltaknak plusz impulzusokra van szükségük, ezért preferálják a zajosabb és népesebb helyzeteket. Az introvertált–extravertált skálán elfoglalt helyünk többek között befolyásolja, hogy milyen társasági helyzeteket érzünk komfortosnak. Az introvertáltak inkább szűkebb körben, míg az extravertáltak nagyobb társaságban érzik jól magukat. Munkastílusukat tekintve az introvertáltak szívesebben koncentrálnak és mélyülnek el egyetlen feladatban. A két csoport tagjai más-más kommunikációs formákat részesítenek előnyben. Egy introvertálthoz közelebb állhat az írásbeliség, az extravertáltak társaságban dominánsabbak és jobban szeretnek beszélni, mint hallgatni. Ha a kockázatvállalást vizsgáljuk, vagy azt, hogy milyen sebességgel hozunk döntéseket, az extravertáltak inkább kockázatvállalóak, és ők azok, akik gyorsabban döntenek. Azonban, mint mindennek, ennek is megvannak a hátulütői, hiszen emiatt az extravertáltak gyakrabban kerülnek veszélyes helyzetekbe és kórházba is különféle sérülésekkel.

az introvertáltak

és az extravertáltak

ugyan nem egyformák,

de egyenértékűek.

Az egyik nem „jobb”, mint a másik. Sőt, nagyszerűen kiegészíthetik egymást! Egész egyszerűen csak különböznek egymástól. Más okoz számukra feszültséget és nehézséget, másban teljesítenek jól, és más jelent számukra kihívást. Mint ahogy az is igaz, hogy egy ember előnyösnek vélt tulajdonságai egyben a hátrányai is lehetnek. Az introvertált beállítottság például hajlamosít arra, hogy elkötelezzük magunkat a magányos, tudatos gyakorlás mellett. A magányban – partner vagy csapattárs nélkül – végzett tudatos gyakorlás a kulcs a kiemelkedő képességek eléréséhez, legyen szó sportról, hivatásról vagy épp magas szintű hangszeres tudásról, ahogy azt K. Anders Ericsson kutatásai bizonyítják.34

A pszichológus egyik leghíresebb kísérletében a berlini zeneakadémia hegedű szakos hallgatóit hasonlította össze. Az akadémia professzorainak segítségével három csoportba osztották a hallgatókat. Az első csoportba a nagy reménységek kerültek, azok, akikről feltételezhető volt, hogy egyszer világhírű szólisták lesznek. A második csoportot azok alkották, akik egyszerűen csak jók voltak. A harmadik csoportba azok a diákok kerültek, akikről aligha feltételezték akár csak azt is, hogy professzionális zenekari hegedűssé válhatnak – ők iskolai zenetanárnak készültek. A kutatók mindhárom csoport tagjait arra kérték, hogy vezessenek naplót. A naplók elemzése során kiderült, hogy mindhárom csoport körülbelül ugyanannyi időt töltött zenei tevékenységgel. De az a két csoport, amelynek képzettségi szintje valószínűbbé tette, hogy elég jól fognak játszani ahhoz, hogy nyilvánosan is fellépjenek, a legtöbb időt magányos gyakorlással töltötte. Ericsson és kollégáinak későbbi – sakknagymesterek, sportolók és egyetemisták körében végzett – kutatásai is hasonló eredményekre vezettek. Mindegyik csoport esetében bebizonyosodott, hogy a magányos gyakorlás olyan intenzív és személyes összpontosítást tesz lehetővé, amelyet csoportos környezetben nehéz fenntartani. Ugyanakkor ez a beállítottság hátrányt jelenthet a csoportos tanulási helyzetekben vagy az olyan szituációkban, amikor a gyorsaság számít, legyen szó egy feladat vagy probléma megoldásáról. Gondoljunk csak a brainstormingra! Bár ha introvertált vagy, akkor inkább ne…

Azonban az, hogy mindannyian erős velünk született tulajdonságokkal rendelkezünk, még nem jelenti azt, hogy nem tudjuk a személyiségünk határait feszegetni. Sokan viselkednek alapvető beállítottságukkal ellentétesen, és ez még csak nem is feltétlenül jár önazonosságuk feladásával. Van, hogy éppen ez az, ami lehetővé teszi egy számunkra fontos szerep megvalósítását. Itt van például Brian L. Little, kutató pszichológus, a Harvard Egyetem szupersztár egyetemi oktatója. Little az előadásai során gyakran dalra fakad, de az is előfordul, hogy táncra perdül. Ha pedig megnevetteti a hallgatóságát, akkor ő örül a legjobban. A diákok csodálatos előadónak tartják, mindig telt házasak az órái, és több éven keresztül választották meg az év oktatójának. Ugyanez az ember a szabadidejében zenét szerez, könyveket, cikkeket ír, barátaival pedig jellemzően írásban érintkezik. Ha mégis társaságba megy, akkor inkább a négyszemközti találkozókat preferálja. Ha pedig sok időt kell otthonától távol töltenie, vagy valamilyen konfliktusba keveredik, akkor abba valósággal – és gyakran szó szerint is – belebetegszik. Little professzor ugyanis szélsőségesen introvertált. Ezért különösen nagy szüksége van arra, hogy egy-egy intenzív társas tevékenység után szünetet tartson, időnként még a mosdóba is elbújik – pont, mint én. Mégis átgázol alapvető introvertált személyiségvonásának korlátain, ha tudása megosztásáról van szó. Ilyenkor „ál-extravertáltként” cselekszik. Hogyan lehetséges az, hogy Little professzor ilyen szélsőségesen viselkedik? Ezt a szabad vonások elmélete – melyet nagyrészt ő maga dolgozott ki – magyarázza.

Személyiségünk bonyolult kirakós játékhoz hasonlítható, aminek pusztán az egyik eleme az, hogy introvertáltak vagy extravertáltak vagyunk.

A kirakós alapszabálya az, hogy csak másokkal együtt tudjuk összerakni. Miközben három tényező formál bennünket: a biológiai örökségünk, a társas környezetünk és az értelemkeresés mélyen emberi törekvése. Biológiai örökségünk a velünk született temperamentumunk. Ez az, amit születésünkkor magunkkal hozunk, például az, hogy az introvertált vagy az extravertált tendenciák jellemzők ránk. A Harvard Egyetemen 1989 óta zajló vizsgálat5 eredményei szerint a csecsemők viselkedésének alapján már négy hónapos korban is eléggé biztosan előre jelezhető az, hogy később introvertált vagy inkább extravertált tendenciák lesznek jellemzőek rájuk. Ez azonban csak egyik eleme a kirakósunknak.

A puzzle másik darabkáját életünk kulturális és társadalmi tényezői jelentik. Énünk egy részét ugyanis a minket körülvevő környezet és az abból fakadó hatások formálják. Senki sem születik „készen”. Mindaddig változunk, amíg csak lélegzünk. Az életünkben szerzett tapasztalatok folyamatosan módosítják gondolkodásunk szerkezetét és formálják a személyiségünket. Társas környezetünk és a biológiai adottságaink kölcsönhatásban állnak egymással, vita már csak arról folyik, hogy e két tényező közül melyik játszik jelentősebb szerepet személyiségünk alakulásában.

A harmadik elem, ami egyedivé tesz bennünket, amit Little professzor a „harmadik természetünknek” nevez, az úgynevezett idiogenikus természetünk. Ez nem más, mint az a képességünk, hogy olyan döntéseket hozzunk, amelyek életünk alakulása szempontjából értelmesnek és jelentősnek tűnnek. Ezek a döntések azt is eredményezhetik, hogy introvertáltként viselkedhetünk „ál-extravertáltként” is, és fordítva. Ezért lehetséges az, hogy például egy olyan szélsőségesen introvertált ember is, mint amilyen Little professzor, aki akár élhetne úgy is, hogy soha nem hagyja el a dolgozószobáját, időről időre az alapbeállítottságával ellentétesen cselekszik. Ha nem így tenne, akkor idiogenikus énje éhen halna. Lemaradna arról, hogy azt tegye, ami számára a legfontosabb. Ezért azt tanácsolja: „Ne azt firtassuk, milyen típusú valaki, hanem ezt: Mire tetted föl az életed? Használjuk a szabad jellemvonásokat. Introvertált vagyok, de fontos vállalásom, hogy átadjam a tudást. Tanár vagyok. Imádom a diákjaimat, imádom a szakterületem. Alig várom, hogy elmondhassam nekik az újdonságokat, az érdekességeket, tűkön ülök, hogy megoszthassam velük az ismereteimet. Ezért extravertált módon cselekszem, mert reggel nyolckor a diákoknak serkentésül egy kis humorra, egy kis szórakozásra van szükségük…”6

Akárcsak Little professzorral, úgy bárkivel bármikor megtörténhet, hogy alapvető, meghatározó személyiségvonásaival ellentétesen viselkedjen. Így lehet ez velünk, a többi introvertálttal is. Bár a vérmérsékletünk meghatározhat minket, ez nem jelenti azt, hogy irányítania is kell bennünket. Ha találunk valamit vagy valakit, ami igazán motivál bennünket, akkor képesek vagyunk átlépni alapvető személyiségvonásaink korlátait is.

Milyen vagyok?

Az introvertált vagy extravertált beállítottság csak a személyiségünk egyik vonása. Személyiségünk egy fontos jellemzője, amit személyes márkánk alakításakor mindenképpen érdemes figyelembe vennünk. Éppen ezért – ha még nem lennél tisztában ezzel – fontos kiderítened, hogy valójában melyik tendencia jellemző rád. Az alábbi kérdéssor* Susan Cain Csend: Az introvertáltak ereje a világ zajában című könyvében szerepel. Nincs más dolgod, mint a következő állításokról megállapítanod, hogy rád igazak-e, vagy sem.

Jobban szeretem a négyszemközti beszélgetéseket, mint a csoportos helyzeteket.

Ha választhatok, inkább írásban kommunikálok.

Élvezem az egyedüllétet.

A gazdagság, a hírnév és a státusz kevésbé érdekel, mint másokat.

A felszínes fecsegés untat, de élvezem, ha az érdeklődésemnek megfelelő témákról elmélyülten beszélgethetek.

Azt mondják, jó hallgatóság vagyok.

A legtöbb helyzetben kerülöm a kockázatot.

Előnyben részesítem az olyan munkát, amiben elmélyülhetek.

Az ünnepeket és a születésnapomat is szűk baráti vagy családi körben szeretem megünnepelni.

Halk szavúnak és megfontoltnak tartanak.

Jobban szeretem a munkámat akkor megmutatni vagy megbeszélni másokkal, amikor már elkészültem vele.

Nem szeretem a konfliktusokat.

A legjobban akkor végzem a munkám, ha egyedül dolgozhatok.

Mielőtt megszólalok, szeretem megfontolni a dolgokat.

Kimerítenek és fárasztanak a társasági események, még akkor is, ha jól éreztem magam ott.

Nem mindig veszem fel a telefont.

Gyakran hagyom, hogy az üzenetrögzítő válaszoljon helyettem.

Ha rajtam múlik, inkább semmittevéssel töltöm a hétvégét, mintsem programokkal zsúfoljam tele.

Nem okoz örömet, ha egyszerre többféle dologgal kell foglalkoznom.

Könnyen megy a koncentrálás.

Tanulási helyzetekben jobban szeretem az előadásokat, mint az aktivitással járó szemináriumokat.

Minél több állításról érezted, hogy igazak rád, vélhetően annál introvertáltabb vagy. Aki nagyjából azonos arányban talált magára nézve igen és nem válaszokat, az valószínűleg ambivertált, vagyis a skála közepe felé helyezkedik el. Ám még ha minden egyes állítást introvertáltként vagy extravertáltként válaszoltál is meg, az sem jelenti azt, hogy a viselkedésed minden körülmények között megjósolható. Ez részben azért van így, mert a személyiségünk igen komplex konstrukció, ezért az introvertált és az extravertált embereknek is sokféle altípusa létezik. Ezen túl pedig kulturális tényezők és a kontextus is befolyásolja, hogy hogyan viselkedünk egy-egy konkrét helyzetben. Mint ahogy mások elvárásai, feltételezett vélekedései – akár igazak, akár nem – hatással lehetnek arra, ahogy magunkról gondolkozunk, így aztán a döntéseinket és viselkedésünket is befolyásolják. Az introvertáltság fogalmához is számtalan vélt igazság és tévhit tapad, ezek pedig megkeseríthetik mindannyiunk életét, és gyakran hatással vannak a karrierlehetőségeinkre is. Már csak ezért is érdemes sorra vennünk a legelterjedtebbeket.

Tévhitek és félreértések

Mindenekelőtt érdemes tisztázni, hogy az introvertált nem az embergyűlölő vagy a remete szinonimája. Ahogy arról már a fejezet elején szó volt, az introvertáltak és extravertáltak közötti egyik különbség az ingerekre való érzékenységük. Ha introvertált vagy, az intenzív vagy hosszan tartó társas érintkezés igen gyorsan lemeríthet, és ilyenkor a csendesebb tevékenységek, például a gondolataidra és érzéseidre való reflektálás segíthet feltöltődni. Az extravertáltak pedig inkább olyan ingergazdag tevékenységekre vágynak, mint például az extrém sportok vagy a nagyobb, zajosabb társasági események.

Ez nem azt jelenti, hogy az extravertáltak a társas érintkezésből merítenek energiát, míg az introvertáltak a gondolataik és érzéseik magányos átgondolásából.

Bár sokan vélekednek így, de a kutatási eredmények ennek az ellenkezőjét bizonyítják. Az introvertáltak körülbelül ugyanannyi időt töltenek más emberekkel, mint az extravertáltak, és ugyanúgy örömüket lelik benne.7 Az extravertáltak energikusabbnak érzik magukat, ha többet beszélgetnek – de az introvertáltak is.8 Az energetizáló órák és hetek mindannyiunk számára azok – bárhol is helyezkedünk el az introvertált–extravertált spektrumon belül –, amelyek aktívabb társas interakcióval járnak, függetlenül attól, hogy dolgozunk, eszünk vagy bulizunk-e. Mindannyiunknak szükségünk van emberekre magunk körül, elvégre társas lények vagyunk. Ezek a kutatási eredmények igazából nem is olyan meglepőek, hiszen a társas érintkezés az élet sója, részben azért, mert kielégíti azt az alapvető emberi igényünket, hogy tartozzunk valahová.9

Az is gyakori tévhit, hogy az introverzió a félénkséggel vagy éppen a szégyenlősséggel egyenlő. Ez egyáltalán nincs így. Sok félénk extravertált ember is van. Lehet, hogy ők is kényelmetlenül érzik magukat idegenekkel érintkezve, de például imádnak rockkoncertre járni. És rengeteg introvertált ember is társaságkedvelő. A bulikon véletlenszerűen beszélgetésbe elegyednek idegenekkel, de az erős fények és a hangos zajok könnyen leszívják az energiáikat. Tehát az introvertáltság nem feltétlenül jár félénkséggel. Azzal együtt sem, hogy bizonyos helyzetekre látszólag hasonlóan reagálhat egy introvertált és egy félénk extravertált ember – például a munkahelyi megbeszéléseken mindketten csendbe burkolódznak, vagy csak ritkán szólalnak meg. Azonban a hallgatás mögötti okok eltérőek.

A félénkség a szorongás egy formája, amit gátlásos viselkedés jellemez, és a társadalmi megítéléstől való félelemmel is jár.10 A félénk emberek aktívan igyekeznek elkerülni a társas helyzeteket, még azokat is, amelyekben esetleg szívesen részt vennének, mert a félelem visszatartja őket. Így például a félénkség abban is gátolhatja őket, hogy egy munkahelyi megbeszélésen megszólaljanak. Az introvertáltak pedig azért kerülhetnek bizonyos társas helyzeteket, mert az intenzív vagy hosszan tartó társas érintkezés túl sok impulzust jelenthet számukra. Egy értekezleten pedig, bár látszólag passzívnak tűnhetnek a külvilág számára, de fejben ezerrel pörögnek, mivel épp az elhangzottak feldolgozása és mondandójuk megfogalmazása foglalja le őket.

Az extravertáltaknak is gondjuk akadhat a szégyenlőséggel, mint ahogy egy introvertált is lehet félénk, de nem feltétlenül az.

Gondoljunk csak Bill Gatesre, aki köztudottan egy introvertált könyvmoly, de nem nevezhető félénknek. Vagy Barbra Streisandra, aki extravertált, de a mai napig komoly lámpalázzal küzd. Tehát egy extravertált éppúgy lehet szégyenlős bizonyos helyzetekben, mint egy introvertált, és ez fordítva is igaz. Ezért az az elterjedt feltételezés sem állja meg a helyét, hogy a nyilvános beszéd az extravertáltak terepe, az introvertáltak pedig épp introvertáltságukból fakadóan nehezebben küzdenek meg az ilyen helyzetekkel. Ezek a személyiségvonások jelentéktelen szerepet töltenek be abban, hogy valaki mennyire tart a nyilvános beszédtől. Az ettől való idegenkedés mértékét nagyobb mértékben befolyásolják más tényezők, így például az, hogy az adott személy mennyire hajlamos a szorongásra, mennyire magabiztos, vagy hogy egy adott közönséget mennyire vél elfogadónak, illetve ellenségesnek.11

De vajon mi a helyzet a kapcsolatépítéssel? Az extravertáltak valóban hatékonyabban szövik a kapcsolati hálójukat? Az igaz, hogy az extravertáltak gyorsabban kötnek új kapcsolatokat és jellemzően nagyobb a kapcsolati hálójuk – például több Facebook-ismerősük van12 –, mint introvertált társaiknak.

A jól működő kapcsolati háló nem mennyiségi kérdés.

A kapcsolati háló minőségét a kölcsönösségen nyugvó, lojalitáson alapuló kapcsolatok határozzák meg. Ezt az álláskeresés és a kapcsolati háló összefüggéseit vizsgáló kutatások markánsan igazolják. Az álláskeresés során ugyan az extravertáltak valóban aktívabbak, és több embert keresnek meg, de ez egyáltalán nem jelent több álláslehetőséget.13 Az állásszerzés valószínűsége nem attól függ, hogy hány emberrel lép valaki kapcsolatba vagy hányszor keresi meg őket, hanem a kapcsolatok sokszínűségén és minőségén múlik. E tekintetben pedig az extravertáltak némiképp hátrányban vannak. Bár az általános vélekedés szerint az extravertáltak kiemelkedő szociális készségekkel rendelkeznek, de rosszabb hallgatóságnak tartják őket. Ennek oka, hogy az extravertáltak hatékonyabban kontrollálják és módosítják viselkedésüket a pozitív benyomás érdekében. Ez alól kivételt képeznek azok az esetek, amikor a türelmetlenségük miatt megszakítják mások mondandóját, amikor az még csak vesszőt, nem pedig pontot tett, vagy éppen csak levegőt vett. Ez azt sugallja mások számára, hogy az extravertáltakat jobban érdekli a saját viselkedésük és mondanivalójuk, mint az, hogy odafigyeljenek arra, amit mások mondanak.14 Ez a vélekedés pedig nem feltétlenül támogatja a kapcsolatok elmélyítését. Ugyanakkor az emberek iránti érdeklődés, a kapcsolatok kialakítására és fenntartására törekvés vagy a kötődés nem olyan területek, amelyek kizárólag az introvertáltsághoz vagy az extravertáltsághoz tartoznak. A kapcsolatépítésnek természetesen különféle stílusai vannak, éppúgy, mint az úszásnak is.

Gyakran hallani – némiképp lesajnálóan –, hogy az introvertáltak kevésbé képesek az érvényesülésre, mint extravertált társaik. Ezt a mítoszt nem nehéz megcáfolni. Számos ellenpéldával találkozhatunk az élet legkülönfélébb területein, a tudományos és művészvilágban éppúgy, mint az üzleti életben, de még a politikában is. Gondoljunk csak Jane Goodallra, Tilda Swintonra, Warren Buffettre vagy Angela Merkelre, és még sorolhatnám. A környezetünk befolyásolására irányuló akarat, a hatalmi pozícióra vagy az ambicionált célokra való törekvés mindegyike olyan személyes indíttatás, amely többé-kevésbé minden ember sajátja. Ahogy egykori kedvenc szociálpszichológia-professzorom kissé szarkasztikusan, de annál találóbban megfogalmazta: az ember nem falevél, hogy ide-oda sodorja a szél. Ugyanakkor, mindkét személyiségtípus jellemezhető bizonyos cselekvési mintázatokkal. Az introvertáltak esetében ez tipikusan a világos stratégia, a kitartás és a célhoz vezető módszerre történő összpontosítás, vagy éppen a lojális bizalmasok lekötelezésének képessége.

És ez elvezet minket a következő mítoszhoz, mely szerint az erőteljes, gyors beszédű extravertáltak alkalmasabbak a vezetői pozícióra, és ha már megszerezték azt, hatékonyabb vezetőként dolgoznak. Ez azonban nem igaz. A vezetői hatékonyságot vizsgáló kutatások szerint nincs jelentős összefüggés az extraverzió és a vezetői képességek között15.

Mind az extravertáltak, mind az introvertáltak egyaránt sikeres vezetőkké válhatnak.

Olyannyira, hogy egyes becslések szerint a nagy hatalmú amerikai üzletemberek 40 százaléka a spektrum introvertált végére esik. Ebbe a csoportba tartozik például Warren Buffett, Charles Schwab és a Google-alapító Larry Page is. Bár az is igaz, hogy vezetői stílusuk – mint ahogy érvényesülési stratégiáik is – jelentősen eltérnek az extravertált vezetőkétől: utóbbiakat inkább az asszertív vezetési stílus jellemzi, míg az introvertált vezetők más eszközökkel élnek. Az introvertáltak hajlamosabbak meghallgatni másokat, ebből következően vezetőként is nagyobb valószínűséggel hallgatják meg a többieket és próbálják ki a hozzájuk érkező javaslatokat. Jól példázza ezt a Campbell Soup legendás vezetőjének esete.

Amikor 2001-ben Doug Conant a vállalat élére került, a cég nem volt éppen jó állapotban: a részvények ára zuhant, a vállalat piaci részesedése a felére esett vissza, a munkahelyi légkör fojtogató volt. Minden harmadik ember munkahelyváltáson gondolkozott. Conant vezetése alatt a vállalat visszaszerezte piaci pozícióit, nőttek a termelékenységi mutatók, és számos díjat nyertek – többek között a legjobb munkahely címét, négyszer egymás után. Mielőtt rátérnénk Conant konkrét lépéseire, pörgessük vissza az idő kerekét 1984-re. Ez az az év, amikor Conant élete egyik legnehezebb időszakán ment keresztül. Egyik pillanatról a másikra elvesztette az állását. Tízévnyi munkája került a süllyesztőbe. Egyedüli családfenntartó volt, hiszen a felesége két pici gyerekükkel volt otthon. Ráadásul egy komolyabb hitel részleteit is törleszteniük kellett. A helyzet enyhén szólva sem volt biztató, de egykori cége támogatást nyújtott neki az elhelyezkedéshez, Neil MacKenna karriertanácsadó személyében. Ez időszak alatt elmélyült az önismerete, megtanulta, hogy a személyes jellemzőit, többek között az introvertált beállítottságát hogyan fordíthatja a saját javára. A három legfontosabb alapelv, amit Conant megtanult a MacKennával töltött időszak alatt, és amik meghatározták későbbi vezetői szemléletét: mindig ajánld fel a segítséged, tiszteld a másikat, és mondj köszönetet. Ezeket az egyszerűnek tűnő alapelveket alkalmazta akkor is, amikor a Campbell Soup vezetését rábízták. De vajon mit jelentenek ezek az alapelvek a gyakorlatban?

Conant vallja, hogy a jó vezetésben két – elsőre talán nem túl lényegesnek látszó – mozzanat játszik kiemelkedő szerepet. Az első az, hogy egyértelműen és tisztán megfogalmazd a céljaidat, hiszen senki sem gondolatolvasó. Conant célja a bizalom megteremtése volt. Egy új, tiszteleten és bizalmon alapuló kultúráról beszélt már az első munkanapján. A másik, hogy teljesítsd az ígéreted, és minden lépéseddel mutass példát. Ezt ebben az esetben szó szerint is érthetjük. Conant ugyanis a Campbell vezetőjeként töltött minden egyes munkanapján lépésszámlálót viselt, és 10 000 lépést tett meg, akár a cég New Jersey-i székhelyén dolgozott, akár az európai, vagy az ázsiai gyártóüzemek egyikében töltötte a napját. Ezek a járkálása során megejtett találkozók tették lehetővé, hogy Conant valóban megismerje a cég működését és személyes kapcsolata legyen a cég dolgozóival, bármilyen munkakört lássanak is el a vállalatnál. És persze így tudomására jutott a sok ezer apró, mindennapi siker és kudarc, amik a vállalati teljesítményt adták össze. Ezzel a munkatársak kezdeményezőkészségét is bátorította, és ebben rejlik az introvertált vezetők legnagyobb versenyelőnye. Ahogy Adam Grant szervezetpszichológus a kutatási eredményeit összegző tanulmányában írja: „A gyorsabb tempójú szolgáltatás- és tudásalapú gazdaságban a vezetőknek sokkal nehezebb előre látni az összes fenyegetést és lehetőséget, amelyekkel a szervezetük szembesül. A munkavállalói proaktivitás iránti igény egyértelmű előnyt teremtett az introvertált vezetők számára.” Amellett, hogy Conant több millió lépést tett meg a Campbellnél töltött évei alatt, mások teljesítményének elismeréséről sem feledkezett meg. Naponta akár húsz köszönőlevelet is megírt azoknak a kollégáknak, akik a munkaköri leírásukon túlmenően hozzájárultak a cég sikeréhez. Tíz év alatt összesen harmincezer köszönőlevelet írt, ráadásul mindet kézzel (!).

Végül, de nem utolsósorban az egyik legmakacsabb téves elképzelés, hogy a személyes márkaépítés kizárólag az extravertáltak terepe. A valóság az, hogy introvertáltként vagy kissé visszahúzódóbb extravertáltként is sikeresen alkalmazhatók a személyes márkaépítés stratégiái.

A sikerhez

nem kell

extravertáltnak

lenni.

Jó néhány példa bizonyítja ezt. Elsőre talán senki sem gondolná, de Tommy Hilfiger, Annie Lennox és Eleanor Roosevelt is az introvertáltak táborába tartozik. Mint ahogy Teréz anya, Barack Obama, Mark Zuckerberg vagy Audrey Hepburn is, aki egyik interjújában elárulta, hogy az Álom luxuskivitelben című film főszerepének eljátszása élete legnagyobb kihívása volt: „Introvertált vagyok, egy extravertált lány megjelenítése iszonyatosan nehéz feladatnak bizonyult” – mesélte.16

Ezek a példák arra is felhívják a figyelmünket, hogy egy személyiségvonás – például az introvertáltság vagy az extravertáltság – önmagában nem jó vagy rossz, hanem előnyök és hátrányok olyan keveréke, amelyeknek az értéke mindig az adott körülményektől függ. Ha ebbe jobban belegondolunk, akkor tudatosan törekedhetünk egy olyan környezet kialakítására, és olyan helyzetek megteremtésére, amelyekben nem túl kevés, de nem is túl sok impulzus ér bennünket, azaz nem túl unalmasak, de nem is túl kimerítőek, ezáltal támogatva előrejutásunkat és a céljaink megvalósítását.

Tartalom

Előszó: A tudás átka

1. Félénk vagy introvertált? Nem mindegy

2. Mi NEM a személyes márkaépítés?

3. A tökéletlenség varázsa

4. Én és mások

5. Különbözz, ne háborúzz!

6. Tarts zárva!

7. Hogyan mondjam el neked?

8. A kedvelhetőség tudománya

9. Ez vagyok én!

10. Oszd meg és uralkodj!

11. Örökzöld tanácsok

12. Látható és láthatatlan kapcsolatok

13. Ennyi. Ennyi?

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License