Andrew Morton

Erzsébet és Margit

A Windsor nővérek

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés  Nővér, barát, ítész

1.  Felkel a Nap és a Hold

2.  A háború alatt

3.  Szerelem

4.  A hosszú búcsú

5.  Őrült vagy gonosz

6.  Kedves Miniszterelnököm!

7.  A herceg és a táncosnő

8.  Szex, szex, szex

9.  Csodás Britannia

10.  Utállak!

11.  Drága angyalom

12.  A bimbó és a rózsa

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Képmelléklet

Impresszum

Alinak és Lydiának,

akik örök nővérek és barátok!

BEVEZETÉS

Nővér, barát, ítész

A dolgok megváltoztak. Többé már nincs Lilibet így, Lilibet úgy, nincs már az a könnyed bensőségesség, amely a világ ellen összefogó két nővért jellemezte. Bizonyos finomra hangolt távolság alakult ki közöttük, amelyet alig lehetett észrevenni, de azért mégiscsak távolság volt. Amikor csak magukban voltak, a szakadék csökkent. De ha a szolgálók és a többiek is ott voltak, akkor hivatalossá vált a kapcsolatuk. Amikor az emberek „a nővére” szóval utaltak Margit előtt Erzsébetre, ő mindig gőgös hidegséggel csattant fel: „Úgy érti, a királynő?” Egykor közös hálószobában aludtak; most egy sereg bürokrata kapuőr választotta el őket, akik Erzsébet hercegnő uralkodóvá válása óta zsúfolt napirendjének minden pillanatát kiporciózták. Többé már nem lehetett csak úgy, bejelentés nélkül odatolakodni hozzá, amit Fülöp herceg nagybátyja, Louis Mountbatten háborús hős, tanácsadó, összeesküvő és intrikus nehezen tudott elfogadni.

Margit gondosan választotta ki a megfelelő pillanatot. 1952 decemberében, egy havas téli napon az új királynő a koronázási ünnepség részleteit nézte át, mielőtt elindult volna Sandringhambe, az éves családi összejövetelre. Margit elsétált a Canalettók és Gainsborough Diana és Aktaión című festménye mellett. A vörös libériás lakáj annak rendje és módja szerint bejelentette az érkezését, mielőtt beléphetett volna a Buckingham-palota pazarul berendezett belga lakosztályába. Odabent a mindenki számára kötelező „ma’am” megszólítással üdvözölte nővérét, majd pukedlizett, és arcon csókolta Lilibetet. Amikor Erzsébet hellyel kínálta, leült egy aranyszínű selyemkanapéra. Le se lehetett volna tagadni, hogy nővérek: mindketten egyszerű, visszafogott ruhát és gyöngysort viseltek, természetesen egy jól kiválasztott brossal együtt. Gyerekkorukban mindig egyformán öltöztették őket. Ez időnként most is előfordult.

Margitnak bizalmas mondanivalója volt. Elmondta nővérének, hogy beleszeretett Peter Townsend repülőezredesbe, aki korábban apja udvarának fontos tisztségviselője volt. Jelenleg az anyakirályné alatt szolgált. A nemrég megözvegyült királynét érintő napi szervezési tevékenységek irányítása volt a feladata, és csak egyetlen ember állt pozícióban fölötte. A magas, vékony testalkatú, szürkéskék szemű, átható tekintetű férfi minden ízében a nők bálványa volt. Ráadásul igazi háborús hősként tartották számon. A „Kevesek” egyike volt, az angliai csata egyik pilótája, aki megmentette a nemzetet a náci hódítástól. A Királyi Légierő kék egyenruháját több, a bátorságát bizonyító érdemérem díszítette.

Erzsébet és Margit apja, VI. György király az év februárjában, fiatalon halt meg. A hercegnő a rátörő nyomasztó, küzdelmes időszakban egyre jobban támaszkodott Townsendre. A whisky, a cigaretta, a gyógyszerek és a nyugtatók sem enyhítették a fájdalmát. Úgy tűnt, csak a nyugodt és gyengéd Peter tudta jobb kedvre hangolni Margitot.

Már a király halála előtt is vonzódtak egymáshoz, a haláleset pedig csak közelebb hozta őket. A kezdeti, gondtalan napokban Margit megnevettette Petert, ő pedig cserébe biztonságot és nyugalmat sugárzott felé. Bizalmas viszonyba kerültek, és a kapcsolatuk végül sokkal több lett egyszerű barátságnál.

Margit elsősorban nem azért kereste fel a nővérét, mert a férfi tizenhat évvel idősebb volt nála és volt két iskolás korú gyermeke. Nem. A hercegnő azért ült ott összekulcsolt kézzel, illedelmesen, a rá jellemző, szokásos színpadiasságot mellőzve, hogy elmesélje Erzsébetnek, a férfi válni készül feleségétől, Rosemarytől.

Amióta Townsend előző novemberben beadta a keresetet, ők ketten bizonytalanul, csendben, csak maguk között többször beszéltek már arról, hogy valamikor a távoli jövőben összeházasodnak. Habár a nyilvánosság előtt Peter volt a sértett fél, nem lehetett eltekinteni attól a ténytől, hogy végül elvált ember lesz. A szó időzített bombaként ketyegett kettejük között, és mindketten értették rémisztő jelentését. Különös véletlen, hogy a testvérek között először éppen abban a belga lakosztályban került szóba a dolog, ahol annak idején nagybátyjuk, David, vagyis VIII. Eduárd rövid uralkodása alatt élt. Ő a trónról mondott le a kétszer is elvált amerikai Wallis Warfield Simpson szerelméért.

A királyi család házasságkötését szabályozó 1772-es törvény értelmében Margitnak, aki Károly herceg és Anna hercegnő után harmadik volt az öröklési sorrendben, a királynő engedélyére volt szüksége, ha férjhez akart menni valakihez, különösen, ha az illető elvált ember volt. Mindketten tudták, hogy az egyház tanításai elfogadhatatlannak tartják a válást. A királynő a hit védelmezője is egyben, ezért neki is tartania kell magát a szabályokhoz, amelyeket nem változtathatott meg. Azt is jól tudták, miként vélekedett volna az éppen betegeskedő anyakirályné, ha megtudja a titkot. Szinte hallották is, mit mondott volna.

De az idők változnak. Vajon Lilibet engedélyt ad-e húgának, a trón harmadik várományosának arra, hogy egy elvált férfihoz menjen feleségül? A királynő Margit boldogságának – és életének – kulcsát tartotta apró, puha kezében. Margit mindig úgy érezte, hogy nővére egész életében ítélkezik fölötte. Most, hogy királynő lett, az életét is irányította. Nagy jelentőségű pillanat volt ez tehát, amely mindkét nő életét és hírnevét örökre meghatározta.

* * *

Margit figyelmesen nézte a nővérét, és csodálkozott, hogy Lilibet nem tűnik különösképpen meglepettnek az események hallatán. Nyilvánvalóan hiába gondolta Peter és ő, hogy diszkréten kezelik a dolgaikat, nem voltak eléggé diszkrétek. Sok udvaronc szeretett pletykálkodni. Ha a nővérének tudomása volt arról, mi folyik kettejük között, akkor nyilván mások is finomítottak a képen pár apró részlet feltárásával.

* * *

Bár a királynő nem mutatta ki az érzéseit, ez mégiscsak kellemetlen hír volt számára ilyen közel a júniusi koronázáshoz. Nem engedhette meg, hogy bármi is elvonja a figyelmet erről a pillanatról, amelyet oly sokan az uralkodása legfontosabb pontjának és meghatározó eseményének tartottak. Ismerte és kedvelte Peter Townsendet, értékelte nyugalmát, amellyel a néhai VI. György királyt szolgálta. Erzsébet tudta, hogy apja gyakran volt nyűgös, de érzelmesebb pillanataiban szinte saját fiának tartotta a háborús hőst.

Lilibet két tűz közé került. Amikor saját maga is nehéz időszakot élt meg, mert apja arra kérte, kísérje el Dél-Afrikába és hagyja otthon szerelmét, Fülöp herceget, Margó volt az, aki a leghűségesebb kishúg címet kiérdemelte: mindig kiállt mellette, és dicsérte Fülöpöt a családtagok előtt. És persze Townsend nem Wallis Simpson volt, akit az egész királyi család megvetett. A palotában is népszerű volt, tisztelték és csodálták háborús múltjáért, higgadtságáért és szervezőkészségéért.

Sok mindent figyelembe kellett vennie. Ő már nemcsak Margó nővére, hanem királynő is, akinek alkotmányos kötelezettségei vannak. Margit nem hivatalos házassági engedélyt kért. Még nem. Erzsébet azt remélte, hogy Peter több családi rendezvényen tud majd részt venni, és a többiek előtt is bizonyíthatja, megfelelő partner Margit számára. Mindketten hajlandók voltak a fokozatosság betartására. Margit utalt arra a nővére előtt, hogy beleegyezne ezekbe az apró engedményekbe, és nem kíván azonnal teljes támogatást házassági tervei számára.

Erzsébet kinézett a palota ablakán. A kertet figyelte. Margit magában elmosolyodott. Tudta, hogy nővére szokásához híven mindig kinéz az ablakon, mielőtt döntést hoz valamiben. A sevres-i óra éles hangon ketyegett a kandallópárkányon. A királynő megfordult, és közölte a húgával, hogy van egy ötlete…

1.

Felkel a Nap és a Hold

Davidben és Bertie-ben talán csak egyetlen közös dolog volt: mindketten érdeklődtek a divat iránt. Egyikük feltűnően öltözködött, a mintás pulóvereket, a húszas éveket idéző, kétszínű bőrcipőket és a felhajtott aljú nadrágokat kedvelte. A másik mindig sokkal konzervatívabban nézett ki, a ruhák és öltönyök szabására ügyelt inkább, hosszú órákat töltött a szabókkal és a divatházak képviselőivel, új ötleteket vázolt fel az udvarban, a hivatalos állami eseményeken, sőt még a karácsonyi zenés előadásokon megfelelő viseletet illetően is.{1}

E közös vonásuktól eltekintve hatalmas különbségek voltak köztük viselkedésben és temperamentumban egyaránt. Az egyik a napfényben fürdőzött, a másik az árnyékot választotta. Az egyik életerős és könnyed volt, sima, ritkán borotvált arccal, karcsú alkattal, de telve energiával és lelkierővel. A másik mindig inkább törékenynek és idegesnek tűnt, aki időnként irracionális kirohanásokat tett, és sokféle gyengeség kínozta: gyomorproblémái voltak, erősen dadogott, szünet nélkül pislogott, és rángatózó ajkai folyton lefittyedtek. Az egyik hajnalig szórakozott, lányokat és férjes asszonyokat csábított el, és gyűlölte az apját. A másik meghajlott az atyai akarat előtt, észszerű házasságot kötött, és egy „mélyebben gyökerező uralkodói stílust” követett. Apjuk folyton arra panaszkodott, hogy egyik gyermeke „rossz útra tért”, a másik azonban megtestesíti a monarchia tökéletes uralkodói képét, ahogy fogalmazott, Bertie „az ideális egyszerűség mintaképe”{2} volt. Még Wallis Simpson, a walesi herceg amerikai kedvese is észrevette a két testvér természete közötti különbséget, megjegyezve, hogy az ő szerelme „csupa lelkesedés és folyton beszél…, a yorki herceg viszont csendes és visszahúzódó”.{3}

Az idősebb fiú, David, a Windsor-dinasztia trónörököse és tizennyolc hónappal fiatalabb öccse, Bertie számos döntést hozott, amellyel befolyásolta a Windsor-ház jövőjét, valamint ezzel összefüggésben Bertie két lányának, Elizabethnek – vagy ahogy a családban hívták, Lilibetnek – és Margitnak a sorsát is. Nagyapjuk, V. György király 1935-ben ünnepelte uralkodásának ezüst jubileumát, de még ekkor is szörnyű balsejtelem kínozta családja jövőjét illetően. Idősebb fia, a walesi herceg negyvenéves volt, de nem akart nősülni, pedig az a dinasztia fennmaradásának záloga volt. A király szomorúan jegyezte meg: „Halálom után ez a fiú [a leendő VIII. Eduárd] 12 hónapon belül tönkreteszi magát. Imádkozom, hogy idősebb fiam soha ne nősüljön meg és ne szülessenek gyermekei, és semmi se álljon Bertie és Lilibet útjába a trón felé vezető úton.”{4}

* * *

A király imái meghallgatásra találtak. Amikor VIII. Eduárd lemondott a trónról, hogy elvehesse a kétszeresen elvált amerikai Wallis Warfield Simpsont, öccse és lányainak élete gyökeresen megváltozott. Ezzel a lépéssel örökre átalakult a családi viszonyrendszer. A nagybácsi döntése örök időkre hozzákötötte sorsukat a monarchiához, további személyiségfejlődésük, énképük e kereteken belül alakult tovább.

Ami Davidet és Bertie-t illeti, a közhiedelem úgy tartja, hogy a Windsor-ház minden tagjának megvan a maga árnyéka: a jó fiú a királyi család rebellise mellett. A lázadó extrovertált az észszerűen viselkedő introvertált mellett. Vilmos, a józan és Henrik{5}, a vadóc. Diána{6}, a tartózkodó és Fergie, a harsány. A Nap és a Hold. Ezek a sztereotípiák gyakran rejtik el a valóság egy részét, más részét pedig éppen hogy felszínre hozzák. És mégis minden királyi páros – ahogy minden normális testvérpár is – éppen ebből az aszimmetriából táplálkozik, és mindkét fél azt a teret foglalja el, amelyet a másik hagy neki.

Ahogy Margit hercegnő mondta író barátjának, Gore Vidalnak: „Ha van két testvér, és egyikük a királynő, aki maga a méltóság és minden földi jóság forrása, akkor a másiknak a legkreatívabb rosszindulat forrásának kell lennie, vagyis a gonosz testvérnek.”{7} Való igaz, hogy viselkedése miatt nővére időnként valóban tündökölt, miközben Margit könnyen belecsúszott a család fekete báránya szerepbe. Ám ez a kétes hírnév nemigen zavarta a hercegnőt. Ahogy egyszer ő maga is megjegyezte: „Az engedetlenség örömömre szolgál.”{8}

Margit meglehetősen jó önismerettel rendelkezett ahhoz, hogy lássa azt az árnyalatnyi különbséget, ami a média által róla festett kép és a nővére árnyékában élő fiatal nőt feszítő valódi konfliktus között volt. A média inkább azt hangsúlyozta, hogy a húg irigykedik nővére pozíciójára. Margit viszont így beszélt erről: „Soha nem szenvedtem amiatt, hogy második lánygyerek vagyok. De az valóban zavart, hogy örökké a kishúga voltam valakinek.”{9} Egyik barátja érzékletesen így jellemezte a helyzetet: „Inkább a király lányának, mint a királynő húgának tartja magát.”{10} Vagyis a királyi család főágának tagjaként, nem pedig oldalági rokonként tekintett magára, bár Erzsébet megkoronázása után gyakorlatilag ez lett a helyzet. Margit soha nem utalt arra, hogy bármilyen módon is helyet szeretne cserélni a nővérével. Mindenkinek elmondta, aki odafigyelt rá, hogy az ő feladata az életben az, hogy támogassa Erzsébetet a pozíciójával együtt járó hatalmas teher elviselésében. Egyszer a következőket mondta erről: „Hát nem nagy szerencse, hogy Lilibet az idősebb?”{11} Margit ideges lett az uralkodó életére jellemző megszorításoktól, míg Erzsébet kötelességtudóan elviselte azokat.

A két nővér kapcsolata ellentmondásos és konfliktusokkal teli volt, ugyanakkor szerették is egymást. Sokszor összeakaszkodtak apró-cseprő vagy éppen fontos dolgok miatt. Erzsébet és Margit közös világát ez a „húzd meg, ereszd meg” játék, ez a csapongás ragaszkodás és távolságtartás, szeretet és féltékenység között határozta meg.

* * *

Mindketten a hónap huszonegyedik napján látták meg a napvilágot, de talán ez volt az egyetlen hasonlóság a születésük körülményei között.

Erzsébet 1926. április 21-én született a londoni Mayfairben az akkori Albert yorki herceg és Elizabeth Bowes-Lyon elsőszülött gyermekeként. Nagy-Britannia számára az az év bőségesen hozott kihívásokat, az ipar kaotikus állapotban volt, és történelmi jelentőségű sztrájkhullám zajlott. Erzsébet születését érdeklődve várta a közvélemény, mert ez az esemény elterelte a figyelmet az országos válságról. A tömeg a Bruton Street 17. szám előtt várakozott, amikor Erzsébet végül hajnali 2 óra 40 perckor császármetszéssel világra jött. A hagyományoknak megfelelően Sir William Joynson-Hicks belügyminiszter is jelen volt, nehogy kicseréljék a csecsemőt.{12} A pirospozsgás, kék szemű baba csakhamar a család, a folytonosság és a hazafiasság szimbólumává vált.

Körülbelül egy hónap múlva, május 19-én keresztelték meg a kis jövevényt Erzsébet Alexandra Mary névre a Buckingham-palota magánkápolnájában tartott ünnepségen. A szertartást a yorki érsek, dr. Cosmo Gordon Lang vezette. Akkora volt az érdeklődés a kis hercegnő iránt, hogy a tömeg áttörte a palota köré vont rendőrkordont, hogy vethessen egy pillantást a híres csecsemőre. Különleges nevei előrevetítették a sorsát, vagyis azt, hogy egyszer uralkodni fog, bár egy 1701-es törvény értelmében, amennyiben David nagybátyja utódot nemz, Erzsébet nemigen kerülhet trónra. Ennek ellenére mindenki úgy beszélt róla, mint a nemzet reménységéről. Az egyik újságban ezt írták: „Meglehetősen érdekes lehetőségnek tűnik, hogy a Bruton Street-i kis jövevény egy napon talán Nagy-Britannia királynője lesz (akár II. Erzsébet néven).”{13}

A kisbaba miatt a szülők egy viszonylag nyugodt, visszafogott életormából azonnal a napilapok és magazinok címoldalára kerültek. A Yorkok londoni rezidenciája előtti járdán még hetekkel a születése után is annyi rajongó gyűlt össze, hogy néha a hátsó ajtón kellett kicsempészni a babát a szokásos napi levegőzésére. Egy idő után anyját nyugtalanítani kezdte ez a hatalmas figyelem. Így írt erről anyósának, Mária királynénak: „Már szinte megrémiszt, hogy az emberek ennyire rajonganak érte. Feltételezem, ez jó dolog, és remélem, hogy kiérdemli majd a szeretetüket a drága kis aranyom.”{14}

Nem csupán az utca embere halmozta el figyelmével a párt és gyermekét. Hirtelen haragú nagyapja, V. György az első pillanattól bolondult érte. Csakhamar történetek kezdtek keringeni arról, hogyan vette le az angyali csöppség a lábáról a kérlelhetetlen uralkodót. Bár György arról volt híres, hogy gyakran megfélemlítette a körülötte élőket, beleértve saját gyermekeit is, Erzsébet kivételt jelentett. A canterburyi érsek elmesélte, hogy egy alkalommal az uralkodó lovat alakított a játékban, és hagyta, hogy unokája a szakállánál fogva vezesse körbe a szobában, miközben ő négykézláb mászott a padlón. „Kedvelte két fiúunokáját, Mary hercegnő fiait is – mesélte Airlie grófnője –, de mindig Lilibet volt az első. Gyakran játszott vele, amit saját gyermekeivel aligha tett, és szerette, ha nála időz a kislány.”{15} A király minden apró fejlődést nyomon követett Erzsébet növekedése idején. Amikor unokája első foga kibújt, táviratot küldött az eseményről a fiának és a menyének, akik a Renown fedélzetén éppen Ausztrália felé tartottak. A kislány teljesen elbűvölte a királyt. Sandringhamben történt az egyik karácsony alkalmával, hogy a hároméves Erzsébet az egyik karácsonyi dal szövegét hallgatva, ártatlanul közölte Györggyel: „Ez rólad szól, nagypapa. Te is öreg vagy, és nagyon-nagyon kedves.”{16}

* * *

A kis Erzsébet mindig figyelmesen hallgatta nagyapját, amikor az a kötelességről, a tisztességről és a szorgalomról beszélt. Ezeket az értékeket a merev otthoni szabályrendszer és a nevelésével megbízott dadák elkötelezett munkája tovább erősítette. Ott volt Clara Knight, akit Alahnak neveztek, „Bobo”, vagyis Margaret MacDonald, egy vörös hajú skót asszony, majd később Bobo testvére, Ruby. A nagymama, Mária királyné kifejezett kérésére Erzsébetet kezdettől mintaszerűen és a királyi ház elvárásai alapján nevelték. „Tanítsák meg azt a gyermeket arra, hogy ne izegjen-mozogjon folyton!” – hangzott fel gyakran a nagymama utasítása. Alah módszeresen megtanította a hároméves Erzsébetet, hogy moccanás nélkül álljon, mintha csak egy márványszobor lenne. A kislány minden zsebét bevarrták, hogy még véletlenül se tegye zsebre a kezét. Nem lógathatta a fejét, és nem babrálhatott az ujjaival sem. Megtanulta, hogyan válaszoljon mások üdvözlésére, hogyan integessen kesztyűbe bújtatott kézzel az erkélyről vagy az autóból, hogyan pózoljon méltóságteljesen a fotósok előtt, és hogyan tartsa vissza a szükséget akár órákon át is, ha kell. Később természetesen azt is meg kellett tanulnia, miként kell megszólítani a főméltóságokat, például a canterburyi érseket vagy a miniszterelnököt. Ha meg tudott felelni Alah határozott elvárásainak, egy keksszel jutalmazták.{17} Ha rosszalkodott, rácsaptak a combjára. Erzsébet gyermekkora még az akkori idők normái szerint is rendkívül rigorózus szabályok között, érzelmi sivárságban telt. A körülötte lévő felnőttek az engedelmes és szabálykövető viselkedést bátorították.

{1} Bradford, Elizabeth, 7.

{2} Edwards, Royal Sisters, 45.

{3} Edwards, Royal Sisters, 11.

{4} Ziegler, King Edward VIII, 199; Rose, King George V, 392.

{5} A továbbiakban: Harry (a Kiadó)

{6} A továbbiakban: Diana (a Kiadó)

{7} „The Tragic Heroine of The Crown: Princess Margaret’s Life in Pictures”, The Telegraph, 2017. december 9.

{8} Aronson, Princess Margaret, 174.

{9} Warwick, Princess Margaret (2000), 124.

{10} Princess Margaret profile, Sunday Telegraph, 2000. augusztus 20.

{11} Seward, Royal Children, 61.

{12} Edwards, Royal Sisters, 16.

{13} Shawcross, The Queen Mother, 257.

{14} Shawcross, The Queen Mother, 307.

{15} Jennifer Ellis, ed., Thatched with Gold: The Memoirs of Mabel, Countess of Airlie (London: Ulverscroft, 1992), 180.

{16} Aronson, Princess Margaret, 45.

{17} Edwards, Royal Sisters, 25.