Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

EDITH WHARTON

Rózsa Dezső

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

MÁSODIK KÖNYV

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

HARMADIK KÖNYV

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edith Wharton

FÉLÁLOMBAN

fordította
Juhász Andor

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-318-7 EPUB
ISBN 978-963-559-319-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Twilight Sleep

első kiadás: 1927
az elektronikus változat az 1929. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Joseph Christian Leyendecker (1874 – 1951) Couple descending on Stair
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

EDITH WHARTON

A méltán népszerű amerikai írónő, akinek egyik legújabb és legjellemzőbb művével ebben a kötetben ismerkedik meg a magyar olvasó, 1862-ben született. Gyermekkora óta sokat utazott Európában, megtanult németül, franciául és olaszul, s értékes tanulmányok egész sorában adta bizonyságát annak, hogy alaposan ismeri és megérti az európai irodalmat. 1885-ben férjhez ment Edward Wharton bostoni egyetemi tanárhoz. Ezután Amerika és Franciaország között osztotta meg idejét. A világháború alatt a francia és belga menekültek és gyermekeik istápolásának szentelte magát. A franciák a becsületrenddel tüntették ki. Háborús tapasztalataival kapcsolatos írásai: a Book of the Homeless, amelyet 1915-ben adott ki a belga menekültek javára; The Marne - egy amerikai fiú szemével nézett képe a háborúnak - s a French ways and their meaning, a francia élet, a francia lélek ismertetése. Általában: az európai szellem leginkább a franciákon át szivárgott Edith Wharton lelkébe, s érdekes, hogy a különben oly zárkózott franciák legzárkózottabb szárnyának képviselője, Paul Bourget maga fordította franciára Edith Wharton első nagysikerű regényét, a House of Mirth-t, amelyet a legnagyobb szabású amerikai regénynek tartott.

Európai kapcsolatai ellenére is igazi amerikai író Edith Wharton. Amint Washington Irving New York államot képviseli az amerikai irodalomban a Rip van Winkle és a Sleepy Hollow világirodalmi nevezetességű köteteivel - úgy viszik bele a regénybe Fay, Briggs, Kimball, Fawcett és Edith Wharton New York város életét, társadalmi és gazdasági versengését. Hogy az 1900 körül fellépő generáció Európát is tudomásul veszi, abban a korán elhunyt Frank Norrisnak van legnagyobb érdeme. Az amerikai irodalom elsősorban neki köszönheti viszonylagos „kontinentalizálódását”, amely sohasem válik kozmopolitasággá. Norris azt is megtanulta Zolától és Kiplingtől, hogy a realizmus ereje mennyire függ a szülőföldön szerzett benyomásoktól. Az 1902-ben elhunyt Norris halála idején, egész sereg jelentékeny író közt tűnt fel Edith Wharton, New York társadalmi életének első lebilincselő képeivel. Elbeszéléseiben szentimentalizmus nélkül, mély iróniával, finom szatírával kelt versenyre a gyengéd Dreiserrel, a civilizációtól menekülő White-tel, a „pikareszk” kalandorregényeket író Stewarttel, a modern ipari visszaéléseket ostorozó Upton Sinclairrel, a demokráciát hirdető, súlyos szavú Phillipsszel s a népszerű Jack Londonnal.

Edith Wharton, mondottuk, sokat tanult európai íróktól, de igazi mestere Henry James volt. Balzac, Flaubert és Turgenyev tanítványa, Conrad előfutára. Az a James, aki Howells-lel együtt az amerikai realizmus tetőpontját jelzi. Ennél a realizmusnál nem is ment soha tovább Edith Wharton, aki pályafutása folyamán nem egy irodalmi iskolát és divatot látott letűnni; sem a naturalizmus, sem annak ellenhatásai nem csábították, mindössze lélektani ábrázolásait mélyítette el az új pszichológiai tanítások felhasználásával.

Fő témája a New York-i társadalom hajszás élete. Bizonyos értelemben történetírója ennek a társadalomnak. Old New York című kötetében négy nagyobb elbeszélés van a negyvenes, ötvenes, hatvanas és hetvenes évek New Yorkjáról. A hetvenes évek rajzához tér vissza The Age of Innocence című ironikus regényében is, amelynek a Columbia egyetem 1921-ben megítélte az ezer dolláros Pulitzer-díjat. Többi nevezetesebb munkája aztán a modern időkben játszik. A House of Mirth megindító, igazán emberi és lélektani szempontból is remek képet rajzol hősnőjéről. Lily Bartról, aki belefárad az élet küzdelmeibe, mielőtt még megkezdte volna, ó, hányán vagyunk így az élet útjain, akik keressük a hegyoldalon az utat s a kis dombok kifárasztanak, mire odaérünk, ahol az igazi nagy út kezdődik! …A Fruit of the Tree-ben egy gazdag nő meg egy „szegény ifjú”, egy nincstelen alkalmazott áll egymással szemközt. Az ifjú Amherst alakjában a szociális kérdés elevenedik meg, a munkás és munkaadó viszonya, az igények és lehetőségek örök diszharmóniája, az újabb és újabb alkalmazkodások, kompromisszumok kényszerűsége. Amherst - aki nyilván az írónő szívéből beszél - gyűlöli a demagógiát, az érzelmekre épített elméletek elhirtelenkedett megformulázását s a hamis logikát. Érzi, hogy pusztán törvényekkel és rendeletekkel nem lehet ezt a kérdést elintézni... A Mother’s Recompense hősnője társaságbeli asszony, aki elhagyta férjét és gyermekét egy másik férfi kedvéért. (A válás nagy problémája a modern amerikai életnek: nem csoda, hogy különböző oldalakról megvilágítva lépten-nyomon előbukkan Wharton regényeiben. Abban is, amelyet most adunk az olvasó kezébe.) Ez a férfi aztán - mint az életben és az irodalomban is elég gyakran megtörténik - beleszeret az asszony felnőtt leányába. Ahogy Edith Wharton ezt a nem egészen új mesét bonyolítja és megoldja, az szép bizonysága erkölcsi emelkedettségének és lélektani éleslátásának egyaránt.

A Twilight Sleep (Félálomban) minden értékes tulajdonságát magában foglalja Edith Whartonnak. A New York-i társadalomnak egy egészen vékony rétegét mutatja be - olyan embereket, akik anyagilag kevéssel állnak a pénz királyai mögött; legalább is: személyes vágyaiknak soha sincs pénzbeli akadálya s még „jót” is bőkezűen tehetnek a maguk módján. Az a Bourget kedvelte réteg ez, amelyről érdemes lélektani regényt írni: elég pénze van ahhoz, hogy anyagi gondok ne foglalják el a lelkét, s nem oly sok, hogy tulajdonosát rabszolgájává tegye. Még ennek a szűkkörű társaságnak is csak néhány típusát választja ki az író, egyetlen családra s annak tartozékaira vetíti csak a reflektora fényét. Mint a klasszikus drámaíró, egy vízcseppben akarja tükröztetni a világot.

És a világ csakugyan tükröződik ebben a regényben, holott csak néhány gazdag ember, egy-két élősdi, egy-két sarlatán és a szükséges cselédség szerepel benne. Szegénység, munka, gond: elmosódva, alig észrevehetően, messzi háttérben.

És mégis...

Ezzel a „mégis”-sel múlja fölül Edith Wharton francia fölfedezőjét, Bourget-t. Bourge-t sznobbá vált saját regényhőseinek hatása alatt; Wharton fölötte áll hőseinek és nemcsak sznobságukat látja tisztán, de mindannak feneketlen ürességét és semmiségét, amit pénzzel meg lehet vásárolni.

Ez határolja el Edith Whartont a naturalistáktól is, akik vagy a pénztelenség szenvedéseit rajzolják, vagy a tőke erkölcstelenségét. Whartonnak nem számít a pénz, éppen mert hőseinek sem „számít”: ezért vethet föl más, magasabb kategóriába tartozó kérdéseket. A válaszban aztán többek között benne foglaltatik a pénz elítéltetése is...

A Twilight Sleep-ben a pénz mintha sűrű fátyolt vonna a valóságos élet és a gazdag emberek közé. Valóban, ha jól meggondoljuk, a legkellemesebb és legkényelmesebb dolog, amit pénzzel vásárolni lehet: ez a fátyol. Nem ennek egy-egy darabkáját vásárolja-e meg a legszegényebb ember is, amikor leissza magát - nem ezt vásároljuk-e mi is, moziban, happy end-es színdarabban, könnyű olvasmányban... de még a legmagasabb rendű művészetben és irodalomban is?

Sok pénzzel és jó adag optimizmussal épségben is tarthatjuk ezt a fátyolt, még ha az istennyila csapkod is közvetlenül mögötte, lesújtva vagy megcsapva szelével azokat, akik legközelebb állnak hozzánk. De van-e jogunk ahhoz, hogy vidoran meghúzódjunk ebben a menedékben s a tetejébe még jó embernek is tartsuk magunkat?

Ezt a kérdést nem mondja ki Edith Wharton - aminthogy egyáltalán nem kérdez, nem prédikál, nem tesz úgy, mintha tanítani vagy vádolni akarna; de azért erről a kérdésről szól és kimondatlanul erre a kérdésre válaszol az egész regény.

Amikor Edith Wharton és európai, meg amerikai kortársai írni kezdtek, a ráérő emberek gondolkozásának középpontjában az egyéniség kérdése állott. Az egyén jogai! Az egyéniség szabad kiélése! Felszabadulás a társadalmi előítéletek béklyói alól! A válás szabadsága, az anyaság szabadsága!

A mai, modern írónemzedék már éppen az ellenkező irányban, az individualitás megtagadása, a kollektivitás kifejezése felé halad; de a régi probléma azért még nincs kimerítve, különösen szerelmi és családi kérdésekben - és főként az angolszász népeknél, ahol annyi konzervativizmus és... hipokrízis állja útját a probléma megoldásának.

Az egyéniség szabad kiéléséhez mindig kell egy jó adag tudatos vagy öntudatlan kegyetlenség; kell egy fátyol, amelyet magunk és a világ között leeresztünk és nem törődünk azzal, hogy mi történik a fátyol mögött.

A Félálomban főszereplője, Pauline Manford asszony, nem mondja ki az egyéniség jelszavát – azaz, hogy kimondja bizony, mert kimond alkalomadtán minden elképzelhető jelszót s mindegyiknek az ellenkezőjét is, de egyiket sem gondolja végig - amellett kétségtelenül jó lélek is, aki szándékosan a légynek sem árt s a csekk-könyve minden jótékony és nemes célra nyitva áll... soha, soha nem fogja észrevenni, hogy hány ember boldogtalan az ő közvetlen közelségében, jórészt őmiatta: oly ügyesen drapírozza maga körül a pénzen vásárolt fátylat.

Az élet minden hazugságának szimbolikus összehalmozása ez a derék asszony. Boldogtalanná tett és a züllés útjára indított egy férjet, akitől elvált. Nem tudja boldoggá tenni a másodikat sem, aki kevés pihenő órájában kétségbeesetten kapkod új szerelem, vagy legalább flört után. Boldogtalan mellette - igaz, nem az ő hibájából - egyetlen leánya. És amikor ez a leány átlőtt karral (s ami fontosabb: halálosan szerencsétlenül) hever az ágyán - Pauline asszony elutazik az urával, hiszen a leány fizikai állapota miatt nincs ok aggodalomra. Meg is sértődik, amikor egy elejtett szóból észre kell vennie a gyermeke boldogtalanságát. De - nemcsak Pauline asszony, mind valahányan igen tehetségesek vagyunk abban, hogy az ilyen kellemetlenül hangzó szavakat hallatlanná tegyük.

Igen, ez az öregedő gazdag amerikai asszony, akinek társadalmi sznobságát olyan jóízű, csöndes humorral tudja Edith Wharton megrajzolni - aki egyforma lelkesedéssel elnököl és szónokol, akár népszaporodásról, akár a születések korlátozásáról van szó; aki pénzt ad zseniket fölfedező egyesületeknek és halálra ijed attól, hogy családjából valakinek filmplakátra kerül a neve... egész kémikus mivoltában, összes ellentétes cselekedeteivel félelmesen hasonlít mindnyájunkhoz.

A fiatal nemzedék asszonyai (mert Edith Whartonnál mindig az asszony az aktívabb fél) sokkal keményebben, tudatosabban gázolnak bele a mások boldogságába. Mindegy, hogy modernek-e vagy sem. Az író nyilván célzatosan állítja egymással szembe Aggie és Lita esetét. A régimódi, vallásos, konzervatív fiatalasszony azzal teszi tönkre a férje boldogságát, hogy nem akar elválni tőle. A „modern” asszony, az „egyéniség” pedig nem hajlandó tudomásul venni, hogy az ura imádja: válni akar. Egyik leplezi, vallásos mezbe burkolja kíméletlen önzését, a másik könnyen talál a levegőben úszkáló modern frázisok közt olyat, amely jogosnak tünteti fel ezt az önzést. Mindegyik körül veszi magát azzal a bizonyos fátyollal, amelyen keresztül, ha nem akarja az ember, nem kell meglátni a más szenvedését.

De hát ott van Pauline asszony leánya, az okos, jó, szerető szívű Nona. (Senki sem rossz ebben a regényben, de ez a leány igazán jó.) Ez csak keresztül tud törni a kényelmes hazugságok fátylán?

Igen - Nona mindent lát, mindent megért, mindent végigszenved mindenkivel - Nonának van bátorsága ahhoz, hogy odavesse magát a revolver golyója elé... de annyi bátorsága neki sincs, hogy szerelméért feláldozza egész környezetének erkölcsi fogalmait, amelyek nyilván benne is mélyen gyökereznek... ő is boldogtalan lesz és boldogtalanságba küldi azt, akit szeret. Nona szent - de olyan kolostorba kívánkozik, ahol senki sem hisz semmiben.

…Mondottuk: Edith Wharton nem tanít, nem prédikál. (Egyáltalán: oly finom és diszkrét művész, hogy még a túlságosan drámai jeleneteket is elkerüli; jó véleménnyel van az olvasó ízléséről és gondolkozó képességéről egyaránt.) Nem prédikál, de az a családi história, amelyet ebben a regényben elmond, kínálva kínálja a - mondjuk ki ezt a nagyon régimódi szót - tanulságot. Ne higgyük, hogy akár pénzzel, akár többé-kevésbé okosan kieszelt beavatkozásokkal (ahogy Pauline asszony csinálja) boldoggá tehetjük embertársainkat. Nem segíthet az, aki retteg attól, hogy meglássa a vérző sebet. Nem segíthet az, akinek vére nem csordul a szenvedő vérével együtt. És nem segíthet az, akinek nincs ereje ahhoz, hogy a hazugságok utolsó fátyolát is széjjel tépje. Ez a fátyol pedig - ha vastagon van szőve - ad egy bizonyos fajta boldogságot, a Pauline asszony boldogságát... de ez a boldogság, ugye, nem „oly cél, minőt óhajthat a kegyes”?

A boldogságot keressük mindnyájan. Ha megvan valahol ezen a földön, bizonyára nem a sznobságnak pénzzel és ügyességgel megvásárolható komikus kielégüléseiben, nem is a kíméletlen önzéssel kiküzdött egyéni felszabadulásban, nem is az élettől és igazságtól való elzárkózásban találhatjuk meg, hanem a mások lelkét megértő, másokért áldozni és szenvedni tudó, önzetlen szeretetben.

Rózsa Dezső

ELSŐ KÖNYV

I.

Miss Bruss, a tökéletes titkárnő, az elutasítás legudvariasabb mozdulatával fogadta Nona Manfordot anyja budoárjának ajtajában („az irodában”, ahogy Manfordné gyermekei nevezték).

- Hiszen tudja drágám, édesanyja annyira szeretné látni magát, - de hát mindig csak szeretné, - mentegette magát Maisie Bruss olyan hangon, amely mintha teljesen vékonyra fogyott és lekopott volna a folytonos telefonálástól. Miss Bruss, aki Mrs. Manford szolgálatába röviddel ennek második házassága után lépett, Nonát gyermekkora óta ismerte és föl volt hatalmazva rá, hogy valamiféle jóakaratú családiassággal kezelje, még most is, amikor a lány már „szabad” volt. A jó-akarat különben is alaptónusa volt a Manford-háznak.

- Nézze csak meg a listáját, itt van éppen ez a mai délelőtt! - folytatta a titkárnő egy szattyánbőrkeretű táblácskát nyújtva át neki, amelyre egy semmitmondó titkári írás a következőket jegyezte:

„7.30: Lelki fölemelkedés,

7.45: Reggeli,

8: Pszichoanalízis,

8.15: Értekezés a szakácsnővel,

8.30: Csöndes meditáció,

8.45: Arcmasszázs,

9: Perzsa miniatűr árus,

9.15: Levelezés,

9.30: Manikűr,

9.45: Euritmikus gyakorlatok,

10: Ondolálás,

10.15: Modell ülés a készülő szoborhoz,

10.30: Az Anyák Napja küldöttségének fogadása,

11: Tánclecke,

1.30: Születési statisztikai bizottság…”

- Most éppen a manikűr van itt, persze elkésett, mint rendesen. Itt mindenki olyan pontatlan és az ön anyja ennek a mártíriumát szenvedi. Meglátja, ez a New York-i élet még megöli egyszer.

- Én nem vagyok pontatlan, - mondta Nona Manford az ajtófélfához támaszkodva.

- Nem, és ez valóban elég csodálatos is! Hiszen itt a leányok áttáncolják az egész éjszakát, különösen maga és Lita! Micsoda mulatozásokat csapnak maguk ketten! - Miss Bruss hangja majdnem anyai szigorúságává változott. - De csak nézzen végig ezen a listán! Láthatja, hogy anyja nem számított magára ebéd előtt.

Nona a fejét rázta. - Nem, de maga talán mégis beszoríthatna valahogy.

Ez baráti, okos beszéd volt, látszott, hogy Nona a dolgot mind a két szempontból tudja nézni és hogy jóakaratú pártatlanságra törekszik. Hozzá volt szokva anyja elfoglaltságaihoz, hozzá volt szokva, hogy „beszorítsák” különböző kuruzslók, műkereskedők, szociális missziót teljesítők és manikűrök közé. Mikor Mrs. Manford együtt volt a gyermekeivel, ő volt a tökéletes anya. Ebben a gyilkos New York-i életben azonban százszoros kötelesség és felelősség súlyosodott rá és ha megengedte volna, hogy családja bármikor berontson hozzá és elrabolja drága idejét, idegrendszere egyszerűen fölmondta volna a szolgálatot - és akkor mennyi kötelesség maradt volna teljesítetlenül!

Mrs. Manfordnak az volt a jelmondata, hogy mindenre van idő. Voltak azonban pillanatok, amikor cserben hagyta ez az optimista világnézet, ilyenkor ráeszmélt arra, hogy az idő talán mégsem olyan sok. Ezen a reggelen pl. jegyezte meg Miss Bruss, kénytelen volt megmondani ennek az új francia szobrásznak, aki az utóbbi hónapok legnagyobb divatja volt New Yorkban, hogy nem képes tovább modellt ülni, mint 15 percig, a születési statisztikai bizottság ülése miatt, amely 11.30-kor kezdődik.

Nona ritkán vett részt ezeken az üléseken, az ő ideje - inkább az illendőség, mint igazi hajlama kedvéért - annyira be volt töltve mindenféle tornagyakorlatokkal, atlétikával és azzal a szünet- és megállásnélküli hajszával, amelyet a boldog fiatalság kiváltságának tartanak! Neki éppen elég volt az is, amit eddig látott belőlük, a fölvilágosult öreg nők értekezleteiből, akik ősz hajjal, euritmikus mozdulatokkal és finoman kimasszírozott arccal jelentek meg, amelyen úgy ült a megüvegesedett, jóakaratú mosoly, akárcsak keretnélküli orrcsíptetőjük. Mindnyájan könyörtelenül komolyak voltak, barátságosak minden cél nélkül és kimondhatatlanul tiszták. Egy kissé túl jól voltak öltözve, kivéve az esetenkinti „főhölgyet”, aki rendszerint régimódi ruhákat, acélkeretű szemüveget és borzas hajfürtöket viselt. Bármily kérdés volt is szőnyegen, ezek a hölgyek mindig ugyanazok voltak, mindig ugyanazzal a hévvel védték a születési statisztikát és a korlátlan anyaságot, a szabad szerelmet és az amerikai otthon régi tradícióihoz való visszatérést. Úgy látszik, sem Mrs. Manford, sem a többiek nem vették észre, hogy ezekben a tanokban némi ellentmondás rejlik. Csak azt tudták, hogy nekik kötelességük bizonyos egyéneket olyan dolgok megcselekedésére kényszeríteni, amelyeket azok a bizonyos egyének jobban szeretnének meg nem cselekedni. Nona végigfutott az előjegyzési listán és eszébe jutott anyja első férjének, Arthur Wyantnak egy mondása: „Anyád és barátnői az egész világot meg akarják tanítani arra, hogy hogyan kell imádkozni és hogyan kell fogat pucolni.”

A leány nevetett. Sohasem tudta megállni nevetés nélkül Wyant mulatságos ötleteit. Szíve mélyében azonban igazán csodálta anyja buzgóságát, bár néha-néha arra is gondolt, hogy vajon nem egy kicsit túlságos összevisszaság-e ez.

Nona Mrs. Manford második házasságából született és« apja, Dexter Manford, akinek magának kellett megcsinálnia a maga útját ebben a világban, arra tanította, hogy tisztelje az aktivitást, mint magánvaló erényt, ő egészen más hangon beszélt Pauline buzgalmáról, mint Wyant. Őt arra nevelték, hogy a munka magában véve is becsülésre méltó dolog, még akkor is, ha csak annyi haszna van, mint amikor egy ketrecbe zárt mókus pörög a keréken. „Lehet, hogy anyád talán túl is lő a célon, de ez nagyon szép tőle, tudod, ő sohasem kíméli magát.”

- Sem minket! - akarta néha hozzátenni Nona, de Manford csodálata neje iránt valósággal ragályos volt. Igen, Nona csodálta anyja altruista energiáját, mindamellett, hogy nagyon jól tudta, hogy sem ő, sem pedig fivérének felesége, Lita, nem követnék a példáját, ők egy másik generációhoz tartoztak, azokhoz a megcsalódott, kiábrándult fiatalokhoz, akik a nagy háború óta nőttek föl, akiknek energiája görcsösebb volt, de kevésbé határozott irányú, és akik mindenek fölött azért küzdöttek, hogy nagyobb személyes szabadságot biztosítsanak a maguk számára. „Ördög vigye a bolíviai földrengést!” - súgta egyszer Lita Nonának, amikor Mrs. Manford összehívta az idős hölgyek nagytanácsát, hogy e katasztrófa alkalmából érintkezésbe lépjenek a világ másik végével. Ezek a hölgyek úgy érezték, hogy a katasztrófa megismétlődését elháríthatják, ha azonnal kiküldenek egy bizottságot, amely megtanítaná a bolíviaiakat, hogy valami olyat tegyenek, amit nem akarnak tenni, pl., hogy ne higgyenek a földrengésben.

A fiatalok bizonyára nem érzik szükségét annak, hogy rendbe hozzák a mások szénáját. Mért ne szakadjon földrengés a bolíviaiakra? Hát muszáj nekik minden áron Bolíviában élni? És mért kell emiatt Pauline Manfordnak álmatlan éjszakákat tölteni New Yorkban és egy új szakaszát megtanulnia a Mahatma gyakorlatainak, hogy eltüntesse az ebből támadó ráncokat? - „Azt hiszem, mi túl lusták vagyunk ahhoz, hogy törődjünk a világgal!” - válaszolta Nona, aki javíthatatlanul becsületes volt.

Könnyed vállrándítással fordult el Miss Brusstől. - Hát akkor jó, - mormogta.

- Tudja kedvesem, - anyáskodott tovább Miss Bruss - minél előbbre halad a szezon, annál nehezebb lesz a dolog. A legrosszabb azonban február utolsó két hete lesz, különösen az idén, amikor olyan korán esik húsvét. Sohasem tudtam megérteni, hogy mért kellett éppen ilyen alkalmatlan dátumot választani a húsvét számára; bizonyosan a floridai hotelesek akarták így. Szegény édesanyjának ma reggel még csak arra sem volt ideje, hogy édesatyjával találkozzék mielőtt a városba ment, bár ő maga is tudja, mennyire helytelen, hogy így engedi el férjét az irodába, anélkül, hogy időt vehetne előbb egy kis nyugodt beszélgetésre... hiszen egyetlen vidám szó is elég volna, hogy jó hangulatban bocsássa egész napi útjára... Ha már éppen itt tartunk, ugyan mondja meg kedves, nem mondta véletlenül magának, hogy hazajön-e ma vacsorára? Tudja, hogy Manford úr sohasem gondol rá, hogy értesítsen bennünket terveiről. Ha magának sem szólt, akkor mindjárt betelefonálok az irodába, hogy ma van a nagy vacsora a marchesa tiszteletére.

- Nem hiszem, hogy apa hazajönne este, - mondta a leány közömbösen.

- Nem - nem - nem? - ó Istenem! - kotkodácsolta Miss Bruss, keresztülrobogva a szobán a telefonhoz, ami az íróasztalán állott.

Az előjegyzési lista kicsúszott a kezéből, Nona Manford fölvette és végig futotta. Ezt olvasta: „Délután 4, meglátogatni A-t.” - Nona biztosra vette, hogy ez az a nap, amikor Mrs. Manford meg szokta látogatni elvált férjét, Arthur Wyantet, ezt az elfelejtett rejtélyes személyt, aki Mrs. Manford listáján mindig, mint A. szerepelt és akit ezért Manfordné gyermekei „Ex-A”-nak hívtak. Ez az előjegyzés meglehetősen kellemetlen volt Nona számára, mert ő is fel akarta keresni Wyantet, még pedig körülbelül ugyanezen időtájt. Nona mindig úgy intézte ezeket a látogatásokat, hogy azok ne ütközzenek a Mrs. Manfordéival, nem mintha anyja helytelenítette volna barátságát Wyanttel (egyenesen „elragadónak” találta leányától, hogy ennyi kedvességet mutat irányában), hanem mert Wyant és Nona egyértelműleg úgy találták, hogy az ex-Mrs. Wyant jelenléte elrontja mulatságos együttlétüket. De hát a dolgon nem lehetett segíteni, Mrs. Manford tervei megváltozhatatlanok voltak. Még a betegség vagy a halál is alig okozott egy kis zavart bennük. Éppen olyan lehetetlenség volt a Mrs. Manford előjegyzési listájának mozaikjait összezavarni, mint napernyővel ledönteni egy piramist. Ezt még maga Mrs. Manford sem tudta volna megcsinálni a legjobb akarattal sem, pedig Mrs. Manford akarata, amint azt gyermekei és egész háza népe tudta, a legjobb akarat volt széles e világon.

Nona Manford még egyet rándított a vállán, azzal elment. Szeretett volna beszélni az anyjával, valami meglehetősen fontos dologról, valamiről, amit tegnap este ijedten vett észre hebehurgya kis sógornőjén, Litán, féltestvére, Jim Wyant feleségén, azon a Litán, akivel, amint Miss Bruss az imént megjegyezte, ő, mármint Nona, áttáncolja az éjszakákat. Nem volt a világon senki, akit Nona annyira szeretett volna, mint ezt a Jimet, aki hat vagy hét évvel volt idősebb nála és aki fivére, pajtása, garde-ja és majdnem apja is volt egy személyben, mert igazi apja, Dexter Manford, bármilyen okos, derék és kedves ember volt is, vagy mindig az irodájában szorgoskodott, vagy amikor otthon volt, annyira igénybe vette Mrs. Manford, hogy nem sok időt tudott szentelni leányának.

Jimnek, a jó Isten áldja meg érte, mindig volt ideje. Nem kétséges, hogy anyja erre célzott, amikor lustának nevezte. Olyan lusta, mint az apja, - mondta egyszer, amikor kivételesen kijött a sodrából. Mrs. Manfordot soha semmi sem szokta kihozni a sodrából, csak ha látta, hogy valakinek van egy csöpp ideje, ami nincs beosztva és nem tudja rögtön, hogy mit csináljon vele. Bárcsak neki ajándékozná! És Jim, aki szerette és csodálta (mint egész családja), mindig őszinte buzgalommal próbálkozott, hogy kitöltse napjait, vagy hogy legalább is eltitkolja anyja előtt az esetleges hézagokat. De hát ez volt a természete, hogy sohasem törte magát nagyon és ez igen jól esett a kis Nonának, mert mindig számíthatott rá, hogy kilovagol vagy sétálni megy vele, vagy elszökteti egy hangversenyre, vagy moziba, vagy ami még ennél is jobb, eljön hozzá, elnyújtózik a nyaraló nagy, kihasználatlan cédrusfa könyvtár-szobájában, vagy a városi ház harmadik emeletének rendetlen dolgozószobájában és mindig kapható rá, hogy feleljen a kérdezősködéseire, segítsen megkeresni a szótárban a nehéz szavakat, kijavítsa a golfütőjét vagy kihúzzon egy tüskét Sealyhamjénak talpából. A Jim keze csodákat tudott művelni, órát javítani, mindenféle mechanikus dolgokat megindítani, remek ház-, vagy kertmodelleket készíteni, rántottát keverni, utánozni anyja vendégeit, előszeretettel a komolyakat, akik az aranyos fogadószobában pakoltak ki „ügyükkel” vagy „küldetésükkel”, gyönyörű színes tájképeket festeni elképzelt világokról, amelyekről Nona végnélküli meséket írt. És ebből a sok tehetségéből eddig még, sajnos, semmi különösebb hasznot nem húzott, - legfeljebb, hogy elbűvölte velük kis húgát.

Nona tudta, hogy Jim apja is ilyen, ez a szegény, hasznavehetetlen „Ex-A.” Mrs. Manford azt állította, hogy ez a „régi New York-i vér” - s a megvetés és büszkeség valami keverékével beszélt róluk, mintha ők lettek volna az utolsó Capetek, akiket kimerített egy ezeréves szuverén uralkodás. Az ő saját vörösvérsejtjeit erősebb plebejusi szín festette meg. Ősei Pennsylvaniában bányásztak, később kerékpárokat csináltak és most az Egyesült-Államok legnépszerűbb automobiljai hirdették nevüket. Nem mintha más előkelőséget nem örökölt volna, anyjától, aki egy tallahassee-i Pascal volt, azt beszélték, hogy valódi déli nemesi vér folyt ereiben. Mrs. Manford néha olyan hangulatban volt, hogy beszélt ezekről a tallahassee-i Pascalokról, mintha minden előkelőségét az ő számlájukra írná, de azért, ha Jimet tettre buzdította, mindig az apja vérével hozakodott elő. „A munka nem szégyen minden Pascal-tradíció ellenére sem. Mikor az apám apja átjött Skóciából, mindössze két hatos volt a zsebében…” és Mrs. Manford megbocsátható büszkeséggel tekintett az ebédlő kandallója felett függő nagyszerű Gainsboroughra (amelyet tévedésből néha már maga is egyik őse portréjának tartott) és szép, egészséges családjára az asztal körül, amely György-korabeli ezüsttel s saját melegházában nevelt orchideákkal volt megrakva.

A küszöbről Nona még egyszer visszaszólt Miss Brussnek: „Kérem, mondja meg az édesanyámnak, hogy valószínűleg Jimmel és Litával fogok ebédelni…”, de Miss Bruss már szenvedélyes hangon beszélgetett egy láthatatlannal: „De kedves Mr. Rigley, meg kell értetnie Mr. Manforddal, hogy Mrs. Manford föltétlenül számít rá a mai vacsorán… tudja, ma van a vacsorával egybekötött tánc a marchesa tiszteletére.”

Bátyjának házassága volt Nona Manford első igazi bánata. Nem mintha nem helyeselte volna választását. Kinek is jutott volna eszébe, hogy helytelenítse azt? Hiszen ezt a mulatságos, léha kis Lita Cliffet senki sem vette komolyan. A sógornők nemsokára a legjobb barátnők lettek és ha Nona valamit hibáztatott Litában, az csak az volt, hogy a fiatal asszony nem bálványozta annyira ezt a páratlan Jimet, mint ő maga. A dolog azonban éppen megfordítva állott, Lita arra született, hogy bálványozzák, nem pedig, hogy ő bálványozzon mást; ezt elárulta hosszúvágású, dióbarna szemének nyugodt pillantása, bájos mosolyának hieratikus biztonsága, keskeny és mégis gödrös kezecskéjének a formája, amelyek elernyedve csüngtek alá csuklóiból, mintha fáradtan várnák a kézcsókot, vagy hanyagul pihentek, mint ritka kagylók vagy lehajtó magnólia szirmok, a vánkosokon, amelyek pazar kényelemmel ágyazták körül lankadt testét.

Jim Wyanték körülbelül kétéves házasok voltak. A baba hathónapos volt. Társaságukban, „régi házasoknak” kezdték őket tekinteni, szilárd pontnak a New York-i házasságok futóhomokjában. Nona, bátyja iránti önzetlen szeretetében, persze örömét találta ebben, minden kívánsága abban összpontosult, hogy bátyja boldog legyen és hogy valóban az, abban nem is kételkedett - vagy legalább is röviddel ezelőttig nem! Jim maga sem sejthette, milyen nagy megkönnyebbülés lehet az, kikerülni Mrs. Manford vasszigorúságú szabályai alól. És azután az összes imádók között még mindig ő maradt Lita fő imádója, aki mindig el volt ragadtatva felesége gyermekes szeszélyeitől, pontatlanságától, felelőtlenségétől, ami életét Litával csapongóan szabaddá tette az anyjánál megszokott, óramű pontosságú megkötöttség után.

Mindennek nagyon örült Nona, csak néha fájt neki ebben a tökéletes rendben a saját magányossága, most, hogy Jim, aki az egyetlen volt, aki változatosságot teremtett életében, elhagyta őt... Valószínűleg Jim is érezte ezt az ő nagy magányosságát és azért is pártolta a mindinkább megszilárduló baráti viszonyt felesége és húgocskája között, és igyekezett megértetni vele, hogy házát tekintse második otthonának.

Lita is mindig barátságos volt hozzá és mindamellett, hogy alapjában véve olyan különböző természetűek voltak, a sport minden ága iránti szenvedély erős láncokkal fűzte őket egybe. Lita minden lágy törékenysége mellett is fáradhatatlan táncosnő volt, ragyogó, habár megbízhatatlan teniszjátékos és kalandos hajlamú vadász. Még a lustálkodás ideje alatt is, amikor órákon át hevert és ámbrával szagosított cigarettáit szívta, zsúfolásig megtelt minden pillanata a tánc, a lovaglás és a játékok gondolatával. A baba születése előtti két vagy három hónap alatt, amikor Lita részleges tétlenségre volt kárhoztatva, Nona csak attól félt, hogy ennek az asszonynak örökös szenzációéhsége végül is valamilyen ravasz, új formában fog kirobbanni - talán ivásra vagy narkotikumra adja magát, minthogy ez dívik most a társaságbeli fiatal asszonyok között. Azonban Lita valamiféle mosolygós állati béketűrés állapotába merült, mintha ez a gyönge, fiatal testben végbemenő misztikus folyamat szent jelentőséggel bírna rá nézve és nem kívánt mást, csak nyugodtan feküdni és úgy várni a beteljesülést. Csak azt akarta, hogy semmi se „fajon”; dermesztő rémülettel töltötte el a fizikai fájdalomtól való félelem, mint a társaságbeli asszonyok legtöbbjét. De hát manapság mindezt olyan könnyen el lehet intézni. Mrs. Manford (aki magára vállalta a dolgot, mert Lita árva volt) természetesen ismerte a legtökéletesebb szanatóriumot, ahol félálomban hozzák a világra a gyermekeket. Litát tehát a legfényűzőbb, legpompásabb intézetben helyezte el, telehordta szobáját tavaszi virágokkal, melegházi gyümölcsökkel, a legújabb regényekkel és képes folyóiratokkal - és Lita oly könnyedén és észrevétlenül repült át az anyaságba, mintha a kisbabát, aki egyszerre csak ott termett az ágya melletti kis bölcsőben, azokkal a melegházi rózsákkal hozták volna be, amelyeket minden reggel a párnáján talált.

- Minek is van fájdalom a világon...? Csakis a szépségnek van lét jogosultsága... úgy kellene, hogy a világ legszebb és legpoétikusabb dolga legyen gyereket szülni - jelentette ki Mrs. Manford azon a meggyőző, határozott hangon, amely úgy tekinti a szépséget és költőiességet, mint egy előrehaladott iparágat, a csecsemőket pedig, úgy, hogy azokat szériában produkálják, mint a Fordokat. És Jim határtalanul boldog volt a fiával és Lita éppolyan őszintén osztozott örömében.

II.

A marchesa szabálytalan, de nélkülözhetetlen alkatrésze volt a Mrs. Manford életének.

A legtöbb ember a marchesát egyszerűen zavaró momentumnak tekintette volna, némelyek határozottan kellemetlennek találták; a pesszimisták szerencsétlenségnek minősítették. Mrs. Manfordot azonban tudatos büszkeséggel töltötte el, hogy miután fölismerte ezeket a sajátságokat, mégis olyasvalamit tudott kihozni belőlük, ami nemcsak mutatós volt, de ami még irigylésreméltóvá is tette.

Ha az ember férjének (ha mindjárt ex-férj is az illető) van egy unokanővére, akit Amalasuntha degli Duchi di Lucerának hívnak és akit egy Venturino di San Fedele márki vett el, a nagy nápolyi családok egyikének sarja, akkor valóban ostoba és pazarló, ha a neveknek és helyzeteknek ebből a kapcsolatából nem merítene valami hasznot és mindig csak arra gondolna (mint ezek a Wyanték tették), hogy amikor Amalasuntha New Yorkba jön, az mindig azért van, hogy pénzt kérjen, vagy hogy züllött fiát valami újabb kellemetlenségtől megmentse, vagy hogy kikérje a családi ügyvédek tanácsát, hogy miképpen menthetné meg vagyona roncsait Venturino rablóhadjáratai ellen.

Mrs. Manford jó előre tudta, hogy mindez az igyekezet reménytelen; kivéve egyet, ha pénzt fog kölcsönkérni tőle, ő mindig adott Amalasunthának két- vagy háromezer dollárt (és beírta gondosan elkönyvelt privát számadásába), sőt még tavalyi ügyesen átalakított ruháit is odaajándékozta a marchesának; kárpótlásul aztán elvárta Amalasunthától, hogy bocsássa a Manford-estélyekre azt az exotikus fényt, amely a herceg közeli rokonából árad, a hercegéből, aki mellesleg spanyol grand is és nagy tekintély a pápai udvarban. Mert az úr a pokolban is úr, sőt még akkor is, ha az anyja csak Mary Wyant Albanyból.

Mrs. Manford elérte célját. A marchesa anélkül, hogy észrevette volna, természetesen beleesett a számára kiosztott szerepbe. Viharos és bizonytalan életében New York, ahol gazdag rokonai éltek, akiktől mindig pár ezer dollárral tért haza és ruhákkal, amelyekkel egy évig ki lehetett húzni, no meg jó tanácsokkal is, hogyan tartsa kordában Venturinót, úgy tűnt föl előtte, mint a paradicsom előcsarnoka. „New Yorkban élni nem, carina! Túlságosan... túlságosan eseménytelen; éppolyan, mint a mennyország lehet. Mindenki angyalian kedves... és Venturino legalább megtanulja, hogy vannak bizonyos dolgok, amelyeket amerikai rokonaim nem hajlandók tűrni!...” - így beszélt Amalasuntha New York-i látogatásairól a római, nápolyi vagy St Moritz-i fogadótermekben; de New Yorkban veleszületett könnyedséggel, hanyag gondtalansággal dobálódzott nevekkel és idézgetett föl képzeteket, amelyek a meseszerűség romantikus fényével kápráztatták el azt a világot, amelyet délen a Wall Street, másfelől pedig Long Island határol. Pauline Manford azonban sohasem felejtette el, hogy ebben a fényben megfürössze többi vendégét is.

„Férjem unokanővére” (amióta Wyanttól elvált, „a fiam unokanővére”) még most, huszonhét év után is hasznos társadalmi ütőkártyának bizonyult. A marchesa di San Fedele, ötven esztendejével, még mindig jó alkalom volt a Pauline fényes vacsorái számára, valóságos tőke a társadalmi adósságok kiegyenlítésére és kis, de állandó fényű vonzerő a New York-i társadalmi élet kissé homályos egén. Pauline sohasem tudott ránézni erre az elhanyagolt külsejű alakra, amely mindig úgy bújt bele lompos, fekete ruháiba, mint egy zsákba (még akkor is, ha Mrs. Manford levetett ruháit viselte) anélkül, hogy képzeletében meg ne jelentek volna a visszhangzó római lépcsőházak, amint a kardinálisok érkeznek fáklyavivőik kíséretében a hercegi fogadtatásokra, a nagy pápák freskószerű háttere, princek, omladozó paloták, ciprusokkal övezett villák, botrányok, tragédiák és az örökségek körüli végnélküli háborúskodások.

Mindez oly hátborzongató - ez az istentelen, bűnös élet, amelyet ezek a nagy római családok folytatnak. Alapjában véve szegény Amalasuntha ereiben hamisítatlan amerikai vér folyt - hiszen anyja egy Wyant volt. Igen, Mary Wyant, aki férjhez ment Ottaviano di Lago Negro herceghez, a lucerai herceg fiához, aki hébe-korba a washingtoni olasz követségen tartózkodott; de hát mit csináljon Amalasuntha egy olyan országban, amelyben tilos az elválás? Hát muszáj egy asszonynak mindent tűrni? A pápa a lehető legkedvesebb volt hozzá és mindenben pártját fogta. Azonban Venturino környezetében is igen befolyásos emberek vannak - egy nagy nápolyi család - igen, Ravello kardinális, Venturino nagybátyja... úgyhogy mindent egybevetve borzalmas az Amalasuntha helyzete... és valóságos oázis számára, ha vissza-vissza jöhet néha a saját népéhez…

Pauline Manford egészen komolyan el is hitte, hogy szőrnyű az Amalasuntha állapota. Pauline el sem tudott képzelni borzasztóbbat, mint egy olyan társadalmi berendezést, amely nem ismeri el a válást, és amelyben zavartalanul burjánozhat mindenféle házi baj, ahelyett, hogy néhanapján fertőtlenítenék és tisztára mosnák ezeknek az embereknek az életét, úgymint ahogy pl. a pincében rendeznek rendszeres időközökben nagytakarítást. De mielőtt Mrs. Manford végig gondolhatta volna ezt az egész rettenetességet, eszébe jutott, hogy Ravello kardinálist, Venturino nagybátyját emlegették a római katolikus kongresszus egyik képviselőjeként, amely a télen Baltimore-ban fog gyűlésezni és azon kezdett töprengeni, vajon nem lehetne-e ez alkalomból egy estélyt rendezni őeminenciája tiszteletére az Amalasuntha közbenjárásával. Tervezgetéseiben annyira elkalandozott, hogy már-már azt kezdte mérlegelni magában, hogy milyen hatást keltenének majd esetleges fáklyahordozó lakájok (selyemharisnyában persze), akik körül vennék a Manford-lépcsőházat, amely hála az égnek márványból épült! És elképzelte Dexter Manfordot és Jimet is, amint a kapunál várják az egyház hercegét és miután üdvözölték, mögötte haladnak föl a lépcsőn, kezükben ezüst kandelábereket tartva, bár még nem volt egészen biztos benne, hogy erre kaphatók lesznek-e.

Pauline nem érezte e két gondolat összeférhetetlenségét, hogy egyrészt megbotránkozik a római egyház bűnei fölött, másrészt azonban szükségét érzi annak, hogy fogadja ez egyház egyik főméltóságát az összes őt megillető ceremóniákkal. Nála nem voltak szokatlanok az ilyen hirtelen elhatározások és büszke volt rá, hogy az ellentmondó vélemények oly békésen feküsznek egymás mellett az agyában. És természetesen, ha a kardinális eljön hozzá, meg kell hogy mutassa amerikai függetlenségét és meghívja New York püspökét - az ő saját episcopusát - és lehetőleg a főrabbit is (aki szintén barátja) és egészen biztosan meghívja azt a bámulatos, sokat megrágalmazott Mahatmát is, akiben ő teljes lélekkel hitt...

Ez a gondolat rövid időre teljesen lefoglalta. Igen, ő hisz a Mahatmában. Minden oka megvan rá. Öltözőszobájában a magas, háromrészes tükör előtt állva, bepillantott a háta mögött fekvő, hatalmas fürdőszobába - amely egy biológiai laboratóriumhoz hasonlított fehér csempéivel, fényes csöveivel, ringó szerszámaival, a tussok, tornagyakorlatok, általában a „fizikai kultúra” számára készített rejtélyes eszközeivel - és hálával emlékezett meg róla, hogy bizonyosan a Mahatma euritmikus gyakorlatainak köszönhette (ő szent extázisnak nevezte azokat), hogy csípői lefogytak, miután már minden más kísérlet kudarcot vallott. És ez a hála, amelyet csípőinek lefogyasztásáért érzett, ugyanarra a kartotékjára volt elkönyvelve csodálatos pontossággal katalogizált agyának, amelyen elragadtatott hitét őrizte az Én-feloldódás, a születés előtti lét és az asztrál-rokonság csodálatosan misztikus tanai iránt... Olyan felfoghatatlanok és olyan tiszták ezek a dolgok... Igen; bizonyosan meghívja majd azt a Mahatmát. A kardinálisnak csak hasznára válnék a vele való beszélgetés. Már szinte hallani vélte őeminenciájának megindulástól remegő hangját: „Mrs. Manford, magának köszönhetem, hogy megismertetett evvel a Csodálatos Emberrel. Ha maga nem lett volna...”

Ó, hogy szerette ő azokat az embereket, akik azt mondták neki: „Ha maga nem lett volna...!”

Toalett-asztalán megszólalt a telefon. Miss Bruss kapcsolta át a budoárból. Mrs. Manford, amint leemelte a hallgatót, ideges pillantást vetett az órájára. Máris elkésett hét perccel az indulálásról és most még…

Ó, a Dexter hangja! Gépiesen hitvesi mosolyt erőszakolt vonásaira és hangjának ennek megfelelő kedvességével szólt. - Igen?

- Pauline, drágám!

- Ó, a ma esti vacsora miatt? Nos, hisz tudod, Amalasuntha... …Hogyan, Jimmel és Litával a színházba mégy? De Dexter, hisz ők sem mehetnek! Ők is itt vacsoráznak, Jim és Lita… De hát természetesen... Igen, bizonyosan tévedés van a dologban; Lita oly szeles... Tudom. (A mosoly kissé csípős lett; a hang alkalmazkodott hozzá. Azután türelmesen:) …Igen, mi újság különben? …Ó, - ...Ó, Dexter... mit értesz ezen?... A Mahatma? Mi? Nem értem!

Pedig értette. Érezte, hogy sápad el diszkrét szépítőszerei alatt. Már hetek óta leselkedett lelke mélyében valami meghatározhatatlan félelem éppen erre a dologra vonatkozólag; hogy az ellenpárt, amely vitatta a hindu bölcs tanait - New York nagy „szellemi fölemelkedését” az utóbbi két évben, - elhatalmasodik és fenyegető álláspontot foglal el. És éppen most mond Dexter Manford valami olyasfélét, hogy őt kérték föl, hogy a vizsgálatot vezesse a Keleti Gondolatok Iskolájában, amiből mindenféle kellemetlenségek származhatnak. Természetesen Dexter sohasem mond sokat telefonon üzleti ügyeiről, sőt, felesége szerint akkor se beszél róluk eleget, ha hazajön. Hanem az a kevés, amit most hallott, elég volt ahhoz, hogy beteggé tegye.

- Ó, Dexter, nekem erről beszélnem kell veled! Azonnal! Ebédre nem tudsz hazajönni? … Lehetetlen? … Nem - ma este nem lesz rá alkalom… Nos igen, a vacsora Amalasuntha tiszteletére - ó, kérlek, ne felejtsd el újra!

Egyik kezével a hallgatót tartotta, másikat kinyújtotta előjegyzési listája után (a Miss Brussnek duplikátuma volt ez) és idegesen futott végig rajta. Alig látta, amit olvas. Itt a botrány, ismét egy botrány! Ennek nem szabad megtörténnie... Nem szerette a botrányokat. És hitt is a Mahatmában. Neki „látomása” volt. Azóta a pillanat óta, amikor ezt a szót fölcsípte egy folyóiratban, az volt az érzése, hogy tökéletesen megérti őt. - Nekem okvetlenül beszélnem kell veled még este előtt, Dexter. Várj! Átnézem az előjegyzéseimet. - Eljutott a délután 4-hez. „Meglátogatni A-t - 4.30.” „Zene Torfried Lobbnál”; Nem, azt nem hagyhatja el. Torfried Lobb annak az ötven-hatvan hölgynek egyike, akik „őt” múlt télen „fölfedezték” és tudta, hogy az biztosan számít jelenlétére hangversenyein. Jó, hát akkor ez egyszer „A”-t kell föláldoznia.

- Hallgass ide Dexter, mit szólnál, ha bejönnék hozzád az irodába 4 órakor? Igen; pontosan. Rendben van? És ne tegyél semmit, amíg meg nem beszéltem veled, - ígérd meg!

A megkönnyebbülés sóhajával akasztotta vissza a kagylót. Meg fogja próbálni átrendezni a dolgokat úgy, hogy holnap látogathassa meg „A”-t; habár listájának átrendezése a szezon kellős közepén olyan fáradságos munka volt, mint egy nagy operáció.

Pillanatnyi ingerültségében már-már Arthurt hibáztatta, hogy miért szerepelt éppen aznap a listáján és miért zavarta össze a dolgait. Szegény Arthur - elejétől fogva oka volt ő a sikertelenségeinek. Egész kis temetője volt már neki ezekből a sikertelenségekből - egészen kicsi kis temető, igaz, - amelyet olyan buja gizgaz lepett be, hogy az ember végigsétálhatott egész életén és nem vette észre, hogy sírok közt jár. A harminc év előtti tapasztalatlan Pauline számára, aki frissen érkezett az exploiti gyárfüstből, Arthur Wyant szimbolizálta a csábító ellentétet aközött a város közt, amelyet a pénz utáni hajsza űz és aközött, amelyben a társaság csupán csak élvezetének él. Ő nem tudta mit vár, abban a korban csak azt tekintette a férfiideál hőstettének, ha valaki hamarább tesz szert vagyonra, mint a szomszédja, - ezt pedig Arthur bizonyosan nem fogja elérni sohasem. Apósa Exploitban csak egy pillantást vetett rá és máris tudta, hogy semmi értelme sincs, hogy bevegye őt az autóüzletbe, s filozofikusan megmondta Paulinénak: Jobb lesz, ha inkább úgy tekintjük őt, mint valami ékszerdarabot, mi megengedhetjük magunknak ezt a fényűzést.

Azonban az ékszernek legalább csillogónak kell lennie és Arthur valahogy elfakult. Egy időben Pauline azt remélte, hogy az állami politikában fog szerepet játszani, - Washingtonnal és annak csábító diplomáciai társaságával kacérkodott, de ebből a reményéből semmi sem lett, mert Wyant azt éppoly megvetéssel utasította vissza, mint mindent, amit „foglalkozásnak” hívtak. Cedarledge-ben gazdálkodott egy kicsit, lármázott a számadások miatt, és úgy összegabalyította Pauline vagyonát, hogy az kénytelen volt pénzügyeit egy gyakorlott intézőre bízni; a városban óraszámra bridzsezett a klubjában, időnkint érdeklődést tanúsított a futtatás iránt és minden délután együtt üldögélt az anyjával, Mrs. Wyanttel abban a szomorú házban a Stuyvesant Square közelében, amelyet sohasem alakítottak át és amelyet még mindig petróleumlámpákkal világítottak.

Mindig is csak akadály és kiábrándulás volt ez az ember. Pauline mégis kibírta volna kiegyenlítetlen természetét, eredménytelen tervezgetéseit, álmodozását és pazarlását, még növekedő ivási szenvedélye előtt is szemet hunyt volna, mert az ő generációjának asszonyait megtanították arra, hogy elviseljék ezeket a fogyatékosságokat, ha csak arra nem jönnek rá, hogy a férj még hozzá „erkölcstelen” is. Nincs az a nemeslelkű asszony, aki megbocsátaná az erkölcstelenséget. Pauline, amikor kaliforniai üdüléséből hazatért, észrevette, hogy A. titkos szerelmi viszonyt kezdett egy alázatos, szegény unokanővérével, akit anyja tartott. Ekkor fölágaskodott az asszonyban az önmegbecsülés és azt sugalmazta neki, hogy kergesse el magától férjét. Az öreg Mrs. Wyant megrémülve tette ki az unokanővér szűrét és bocsánatért esedezett a fia számára, de Pauline hajthatatlan maradt. Válóperével ügyvédhez - Dexter Manfordhoz - fordult és az ő ügyes kezében a dolog gyorsan és diszkréten, botrány, veszekedés és rágalmazás nélkül bonyolódott le. Wyant visszaköltözött anyja házába, Pauline pedig, mint szabad asszony, Európába utazott.

A jelen század első napjaiban nem volt bevett szokás New Yorkban a válás. Wyant büszkesége sokkal jobban szenvedett alatta, mintsem Pauline hitte volna. Teljesen visszavonultan élt anyjával és fiát csak a törvény által előírt időközökben látta. Emellett az életmód mellett idő előtt annyira megöregedett, hogy ez még Paulinénak is kínos volt, aki éppen ellenkezőleg, fiatalabb és ruganyosabb lett, mint valaha. Ez az ellentét retrospektíve is fájdalmat okozott az asszonynak és lassankint arra vezetett, hogy második házassága és az öreg Mrs. Manford halála után már nem tekintette szegény Arthurt „nehézségnek”, hanem inkább „felelősségnek”, ő, aki saját maga előtt is büszke volt arra, hogy sohasem vonja ki magát felelősségei alól, egyenesen bűnéül rótta föl Arthurnak, hogy a mai előjegyzésben szerepel és ezáltal arra kényszeríti elvált feleségét, hogy az hátrább tolja őt a listán.

Visszatérve a toalettasztalhoz, ismét meglátta képmását a magas, hármas tükörben. Megint azok a finom ráncocskák szemhéjai és ajkai körül, megint azok a harántbarázdák két szeme közt. Nem, ezt egy pillanatig sem tűrheti. „Pauline, ne aggódj tovább” - vezényelte magát. - „Jól tudod, hogy aggódás tulajdonképpen nincs is, csak rossz emésztés vagy az önsanyargatás vágya keltheti azt a látszatot, valójában minden rendben van.” - Úgy beszélt magához, mint egy anya, aki csalóka álomba akarja ringatni síró csecsemőjét.

Újra belenézett a tükörbe és elhitette magával, hogy a ráncok máris vékonyabbak és a barázdák kevésbé mélyek. Megint egyszer magas, atlétatermetű nőnek látta magát, kissé őszes hajával, ép fogaival s egy árnyalat rúzzsal (hiszen mindenki megteszi) még mindig üde arcbőrén; látta keskeny, szimmetrikus vonásait, fekete szemöldökét, amely leheletszerű vonalban húzódott végig szép, nyílt tekintetű, szürke szemei fölött, a dús, fehérbe vegyült fürtöket, amelyek még mindig olyan hullámokat hagytak a sütővas alatt, az erélyesen lépő lábakat, amelyek ívelt rüsztben nőttek a karcsú bokához...

Milyen képtelenség és mennyire nem méltó hozzá ennyire fölizgulni ilyen légből kapott híreken! Bemegy Dexterhez és öt perc alatt rendbe hozza az egész Mahatma ügyet. És ha botrány lesz, nem engedi, hogy Dexter is beleavatkozzék - főleg nem a Mahatma ellen. Sohasem fogja tudni elfelejteni, hogy ez a Mahatma volt az első, aki megmondta neki, hogy ő egy lélek.

A szobaleány egy belső ajtón bedugta a fejét és parányi szemrehányással a hangjában jelentette: - Madame, a fodrász, Miss Bruss megkért, hogy emlékeztessem.

- Igen, igen, igen, - felelt Mrs. Manford, elfúlva a nagy sietségben, miközben belebújt kimonójába és leült toalettasztala elé: - Most megtiltom, hogy türelmetlenkedjem! – „Tudod Pauline,” - tette hozzá gondolatban, - „hogy sietés tulajdonképpen nincs is!”

Szeme azonban mégis minduntalan az illatszeres üvegcséi között álló kis óra felé tévedt és azon gondolkodott, nem nyerne-e időt vele, ha diktálna Maisie Brussnek, miközben ondoláljak és manikűrözik. Irigyelte azokat az asszonyokat, akiknek nincs érzékük a kötelesség iránt, például a Jim kis Litáját. Mert ami őt magát illeti, neki az egész világ ügye-baja a vállain pihent.

III.

Negyedkettőkor, amikor Nona megérkezett fivére házába, jelentették neki, hogy Mrs. Wyant még nincs lent.

- Mr. Wyant pedig azt hiszem még nincs fönt. Már úgy értem, hogy nem jött még meg az irodából, - tette hozzá, amikor észrevette, hogy a fiatal inas csodálkozva néz rá.

Pauline Manford nagyon bőkezűen gondoskodott fiáról, amikor az megnősült. Megnyugvás volt számára, hogy fia végre révbe jut és úgy látszik, végre megérti, hogy a házasság is egy foglalkozás, amely abból áll, hogy az ember elsajátítja mindazt, amit általában rendes szokásoknak neveznek. Nem mintha a Jim eddigi rendetlenségei olyan természetűek lettek volna, mint amit rendetlenségen általában érteni szoktak. Őnála ez főképpen csak abban nyilvánult, hogy nem tudta elhatározni, mihez fogjon és hogy ossza be életét (egészen úgy, mint szegény apja), sohasem törődött vele, hogy hány óra van, elfelejtette, hogy anyja milyen programokat állapított meg a számára; egyszer egy biológiai laboratóriumot kívánt, amelyet Cedarledge-ben be is rendeztek neki, de mikor már készen állott, először kutyaólnak használta növendék foxterrierjei számára, aztán, mert csendes, eldugott hely volt, oda vitte a hegedűjét és ott gyakorolgatott.

Nona tudta, hogy ez a határozatlanság mennyire fáj az anyjának és hogy milyen megnyugvás volt számára, amikor a fiatalember Lita iránti szenvedélyének hevében megesküdött, hogy ha Lita hozzámegy, akkor teljesen megváltozik és szívesen töri magát bármiféle irodában, úgy, mint minden más rendes férj.