Sahil Bloom

5-féle gazdagság

Hogyan teremtsünk bőséget és egyensúlyt
az élet öt kulcsfontosságú területén

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sahil Bloom / The 5 Types of Wealth

Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, New York. USA, 2025

Fordította

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © SBloom Advisory Inc., 2025

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Original Jacket design and illustration: Lucas Heinrich

Author photograph: Peter Hurley

Images © Sahil Bloom

Original book design by Caroline Cunningham

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást,
a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302313

Feleségemnek, Elizabethnek, és kisfiunknak, Romannak.

Amíg ti ketten mellettem vagytok, én mindig
a világ leggazdagabb emberének érzem magam.

TARTALOM

Prológus: Egy életre szóló utazás

Álmaid életének megtervezése

1. Ezer év bölcsessége: Milyen tanácsot adnál a fiatalabb énednek?

2. Az ötféle gazdagság

3. Gazdagságpontszám

4. Az élet borotvája: Tartsd a Földet az ablakban

5. Az igazi északod: A megfelelő hegy megmászása

Időben mért gazdagság

6. A nagy kérdés: Hány pillanatot tölthetsz még el a szeretteiddel?

7. Az idő rövid története

8. Az időben mért gazdagság három pillére

9.  Az időben mért gazdagság útmutatója: Rendszerek a siker szolgálatában

10. Összefoglaló: Időben mért gazdagság

Szociális gazdagság

11. A nagy kérdés: Ki ül majd az első sorban a temetéseden?

12. Az egyedülállóan szociális faj

13. A napok lassan, az évek gyorsan telnek: Szülők, gyerekek és az elvesztegetett idő

14. A szociális gazdagság három pillére

15. A szociális gazdagság útmutatója: Rendszerek a siker szolgálatában

16. Összefoglaló: Szociális gazdagság

Mentális gazdagság

17. A nagy kérdés: Mit mondana ma neked a tízéves éned?

18. Egy mese, ami egyidős az emberiséggel

19. A mentális gazdagság három pillére

20. A mentális gazdagság útmutatója: Rendszerek a siker szolgálatában

21. Összefoglaló: Mentális gazdagság

Fizikai gazdagság

22. A nagy kérdés: Fogsz táncolni a nyolcvanadik születésnapi bulidon?

23. Kisebb világunk története

24. A fizikai gazdagság három pillére

25. A fizikai gazdagság útmutatója: Rendszerek a siker szolgálatában

26. Összefoglaló: Fizikai gazdagság

Anyagi gazdagság

27. A nagy kérdés: Mi az „elég” definíciója számodra?

28. A pénzügyi vidámpark

29. Az anyagi gazdagság három pillére

30. Az anyagi gazdagság útmutatója – Rendszerek a siker szolgálatában

31. Összefoglaló: Anyagi gazdagság

Következtetés: A hit ugrása

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

PROLÓGUS

Egy életre szóló utazás

„Még tizenötször fogod látni a szüleidet, mielőtt meghalnak.”

A következőkben arról lesz szó, hogy ezek az egyszerű szavak hogyan változtatták meg az életemet – és hogyan változtathatják meg a tiédet.

2021 májusának egyik meleg kaliforniai estéjén megittunk valamit egy régi barátommal. Ahogy elhelyezkedtünk az asztalunknál, megkérdezte, hogy vagyok. Először a szokásos, mindannyiunk számára ismerős választ adtam: „Minden oké! Elfoglalt vagyok.” Ezt a modern kor minden keresetlen iróniájával mondtam, amikor az elfoglaltság a becsület jelvénye, mintha stresszesebbnek lenni valami olyasmi lenne, amire büszkének kell lenni. Amikor visszakérdeztem, ahelyett hogy a tipikus, elfoglaltsággal való felhajtással válaszolt volna, azt válaszolta, hogy „időt szakít a fontos dolgokra”, mivel az apja az előző évben megbetegedett. A szavaiban rejlő váratlan sebezhetőség kizökkentett a beszélgetés tipikus menetéből, amely meghatározza ezeket a „felzárkózós” találkozásokat. Új utat nyitott, és ahelyett, hogy ellenálltam volna, inkább végigmentem rajta, hozzátéve, hogy a kaliforniai élet kezd megviselni, mivel olyan messze van a keleti parton élő idősödő szüleimtől.

Ez a ritka érzelmi kitárulkozás megváltoztatta az életem:

Ő: Milyen gyakran találkozol a szüleiddel?

Én: Jelenleg talán évente egyszer.

Ő: És hány évesek?

Én: A hatvanas éveik közepén járnak.

Ő: Oké, tehát még tizenötször fogod látni a szüleidet, mielőtt meghalnak.

Mély levegőt kellett vennem, hogy elkerüljem az ösztönös, dühös reakciót. Ő egy régi barát volt, aki jól ismerte a szüleimet. Nem akart érzéketlen lenni… csak… számszerűsítette. Az átlagos várható élettartam körülbelül nyolcvan év; a szüleim a hatvanas éveik közepén jártak, és évente egyszer láttam őket. A számítások szerint még tizenötször láthatom őket, mielőtt meghalnak.

Ez a számítás megtört engem. Megváltoztatta az életemet.

ROSSZ JÁTÉKOT JÁTSZOTTÁL

Két világ valószínűtlen találkozásából születtem. A véremben van az általános konvenciók elutasítása. 1978-ban édesanyám, Lakshmi Reddy, aki az indiai Bangalore-ban született és nőtt fel, repülőre pattant, és egy egyirányú jeggyel a Massachusetts állambeli South Hadley-ben található Mount Holyoke College-ba ment tanulni. A szülei érthetően aggódtak, hogy soha nem tér haza. A barátaik úgy vélték, hogy találkozik majd egy amerikai sráccal, megtalálja a szerelem, és új életet kezd a távoli országban. Igazuk lett.

A New York-i Bronxban, zsidó családban született és nevelkedett apámnak a hatalmaskodó apja tervezte meg az életét. Zsidó feleséget és stabil értelmiségi karriert szánt gyermekének. Szerencsémre a sorsnak (ha hiszünk ebben) más tervei voltak.

Egy filmbe illő csavarral 1980-ban keresztezték egymás útját a Princeton Egyetem könyvtárában, ahol anyám dolgozott, hogy kifizethesse a mesterképzést, apám pedig a disszertációját fejezte be. A szülei aggodalmaitól kilencezer mérföldre anyám összeszedte a bátorságát, hogy randira hívja a férfit. Miközben élvezték a fagylaltot, apám, aki sosem volt az a fajta, aki kerülgette a forró kását, azt mondta neki: „A családom sosem fog elfogadni minket.” Anyám, akit túlságosan elvakított az izgalom a „minket” szó hallatán, teljesen átsiklott az üzenet felett.

Sajnos igaza volt; apám családja számos, ma már érthetetlennek tűnő okból kifolyólag nem fogadta el a bimbózó kapcsolatot. A helyzet olyannyira elmérgesedett, hogy apám végül kénytelen volt választani a családja és anyám között. Soha nem találkoztam apám szüleivel, és ő sem látta őket többé, de az ő döntésének öröksége – hogy az igaz szerelmet választotta mindenek felett – megalapozta a világomat.

Gyermekkorom és fiatal felnőtt éveim folyamatos, monoton meneteléssel teltek a siker tankönyvi definíciója felé. Jól teljesítettem az iskolában. Talán nem az igényes indiai anyám szerint, aki a mai napig azt kérdezi: „Miért nem próbálod meg az orvosi egyetemet?” A gondolataim azonban mindig a baseballpályán jártak. Némi tehetséggel és pokolian kemény munkával ösztöndíjat nyertem, hogy a Stanford Egyetemen dobhassak. Soha nem felejtem el anyám arcát, amikor megosztottam vele a hírt. A hitetlenkedése, hogy az ő mindig játszó, soha nem tanuló fiát felvették a Stanfordra, felbecsülhetetlen volt.

Kaliforniába repültem a profi baseballkarrier dicsőséges álmaival, de amikor az első évben egy vállsérülés kereszülhúzta a terveimet, kénytelen voltam megtalálni a helyem az osztályteremben, és újratervezni a jövőt. A probléma az volt, hogy fogalmam sem volt, mit szeretnék.

Hogy megpróbáljam megoldani ezt a rejtélyt, azt tettem, amit szerintem minden ambiciózus fiatal tenne: felkerestem a leggazdagabb ismerőseimet, és megkérdeztem őket arról, mivel foglalkoznak, és hogy miként tudnék én is bekapcsolódni ebbe a munkába. Élénken él az emlékezetemben egy családi baráttal folytatott meghatározó beszélgetés, aki a befektetések világában szerzett vagyont. Azt javasolta, hogy az iskolából kikerülve csatlakozzak egy befektetési céghez. Egyszerű érvei voltak: „Rögtön évi százezer dollárt fogsz keresni, nem sokkal később évi ötszázezret, és mire harmincéves leszel, több pénzt fogsz keresni, mint amennyit el tudsz költeni.” Ez számomra átkozottul jól hangzott egyetlen egyszerű, alapvető feltételezés alapján: a pénz maga a siker és a boldogság.

Hogy világos legyek, nem vagyok benne biztos, hogy mikor tettem teljesen magamévá ezt a felfogást. Apám akadémikus volt, anyám pedig kisvállalkozó. Mindig volt elég pénzünk, de semmiképpen sem voltunk gazdagok, különösen nem a „több pénzt keresel, mint amennyit el tudsz költeni” mércével mérve. Gyerekkoromban volt egy nagyon gazdag barátom. Elképesztő házban élt. Mindig beszerezte az összes legújabb játékot és a legmenőbb és legjobb sportfelszereléseket. Irigyeltem érte. Soha nem kérdőjeleztem meg, hogy mindez valóban boldoggá teszi-e őt. Hogy elcserélné-e a séf által elkészített, egyedül elfogyasztott vacsorát egy, a szeretteivel körülvett asztalnál elköltött ételre. A főiskolára olyan nagymenőkkel jártam, akik gyakran azzal mérték, ki mennyit ér, hogy ki kapta a legjobb ajánlatot a Goldman Sachstól vagy a McKinsey-től, így nyugodtan mondhatom, hogy a siker és a boldogság természetéről alkotott véleményem megszilárdult, mire készen álltam arra, hogy kilépjek a való világba.

Gyakran idézik Mark Twaint: „Nem az sodor bajba, amit nem tudsz, hanem az, hogy amit biztosnak hiszel, az nem igaz.” Nos, amikor egy családi barátunk tanácsára elfogadtam egy kaliforniai állást, ahol már az első évben bőven hat számjegyű fizetésem lesz, biztosan tudtam, hogy ez a jó élet felé vezető úton megtett első lépés. Hogy ha elég időt szánok rá, végül enyém a stresszmentes, gazdag és boldog jövő.

Amit biztosan tudni véltem, azt illetően tévedtem. Egyszerűen csak még nem jöttem rá.

Harmincéves koromra elértem mindent, amiről azt hittem, hogy a siker maga. Megvolt a jól fizető állásom, az előléptetésem, a házam, az autóm. Minden. De valahol mélyen nyomorultul éreztem magam. Kezdtem azt hinni, hogy valami baj van velem. Éveken át összeszorított foggal dolgoztam, vállaltam a túlórákat, és azt hittem, hogy a siker idilli földje karnyújtásnyira van. Minden egyes lépésnél azt mondogattam magamnak, hogy csak egy bónusz, egy előléptetés vagy egy üveg finom bor választ el attól, hogy megérkezzek az ígéret földjére.

Aztán egy nap rájöttem, hogy mindezt elértem, és csak arra tudtam gondolni, hogy ez lenne az?

Az érkezési tévhit az a téves feltételezés, hogy valamilyen eredmény vagy cél elérése tartós elégedettséget hoz az életünkbe. Tévesen azt feltételezzük, hogy akkor fogjuk végre megtapasztalni az érzést, hogy révbe értünk, amikor elérjük a célunkat. Harmincéves voltam, és dollármilliókat kerestem. Megérkeztem. De a boldogság és a beteljesülés érzése, amire számítottam, sehol sem volt. Ehelyett csak azt az ismerős rettegést éreztem, hogy többet kell letennem az asztalra, hogy soha nem elég.

Lefogadom, hogy nem vagyok egyedül a tapasztalatommal. Hányszor fordult elő, hogy valami, amiről fiatalabb korodban álmodoztál, azzá vált, amibe panaszkodtál, miután megkaptad? A ház, amire vágytál, azzá a házzá válik, amit túl kicsinek találsz, ami javításra szorul. Az autó, amelyért megszállottan rajongtál, az autóvá válik, amit alig vársz, hogy elcserélhess, az autóvá, amely állandóan a szervizben van. Az eljegyzési gyűrű, amelytől csillogott a szemed, a gyűrűvé válik, amelyet fel kell újítanod, mert nem elég jó.

Ami még rosszabb, hogy a többre való szüntelen törekvés elvakított a gyönyörűséggel szemben, ami az orrom előtt hevert. Egy Platón korai műveiben feljegyzett mesében a milétoszi Thalész nevű filozófus megszállottan bámulja sétája közben a csillagokat, majd beleesik egy kútba, amelyet nem látott, holott a lába előtt volt. Jean de La Fontaine francia író költői elbeszélése így zárul:

Hány ember – falun, városon –
Elhagyja fő dolgát nagyon;

S míg álomvárat épít fenn,
Való ház omlik össze lenn –

Mert nem javítja idejében.[1]

Légvárat építettem, vak voltam a valóságra. Hagytam, hogy az igazi házam összedőljön: az egészségem megromlott az alvás- és mozgáshiány miatt, az emberi kapcsolataim lassan megszakadtak, mert nem fordítottam rájuk energiát, és ahogy a barátom kíméletlen logikája világossá tette: a rendelkezésemre álló idő azokkal, akiket legjobban szerettem a világon, lehangolóan véges volt, és gyorsan elszáll.

Az, hogy kizárólag a pénzhajhászásra fókuszáltam, lassan, módszeresen megfosztott a teljes életemtől.

Azon a meleg májusi estén, ahogy ott ültem, és a barátom távozása után még néhány italt megittam, biztosan tudtam, hogy valaminek változnia kell. Egy dolgot helyeztem előtérbe minden más rovására.

Kívülről nézve úgy tűnt, hogy nyertem, de ha ez volt a győzelem érzése, akkor kezdtem elgondolkodni azon, hogy talán rossz játékot játszom.

PROBLÉMA AZ EREDMÉNYJELZŐ TÁBLÁVAL

Az életben a legnagyobb felfedezések nem a helyes válaszokból, hanem a helyes kérdések feltevéséből származnak.

Ha rossz játékot játszottam, mi volt a jó játék?

Ezzel a kérdéssel kezdődött az én felfedező utam. Meg kellett találnom a helyes játékot, azt, amelyik valóban az általam kívánt élethez vezet. Elolvastam mindent, ami a kezembe akadt – könyvek százait, több tízezer oldalt –, ami segíthetett eligazodni abban az útvesztőben, amelyben találtam magam: ősi önsegítő klasszikusokat és modern önsegítő slágereket. A történelem nagyszerű férfiai és női életrajzait. A legkülönfélébb kultúrák vallásos szövegeit, eposzait, és legendás történeteket a hősök útjáról.

De úgy találtam, az olvasás egy ponton túl nem elég. Ahhoz, hogy megértsünk valami mélyen emberi dolgot, meg is kell azt tapasztalnunk.

Mindenféle emberrel beszélgettem. Megkerestem őket. Odarepültem hozzájuk. Leültem melléjük. Meghallgattam őket. A friss diplomásoktól a Fortune 100-as cégek vezérigazgatóiig. Az otthonülő szülőktől kezdve a megélhetés biztosítására több munkahelyen dolgozókig. A bőröndből élő profi sportolóktól a csövesekig és a digitális nomádokig. Életvezetési tanácsadók és spirituális guruk, gyári munkások és autószerelők. Az emberi tapasztalat tanulója lettem.

Órákat töltöttem egy férfival, aki egyedül maradt a kislányukkal, miután nem sokkal korábban elvesztette a feleségét. Miközben gyászolt; megosztotta velem mély megértését a szeretet mindannyiunk számára elérhető nagyobb mélységeiről. Közel kerültem egy huszonnyolc éves fiatalemberhez, aki éppen álmai munkahelyének küszöbén állt, amikor operálhatatlan agydaganatot diagnosztizáltak nála. Ez kisiklatta a terveit, és arra kényszerítette, hogy az elvárásait teljesen új alapokra helyezze. Beszéltem egy újdonsült anyával, aki a karrier és az anyai ambíciók nehéz egyensúlyát kereste. Vezérigazgatói címe és az ezzel járó felelősség súlyosan nyomasztotta, ugyanakkor vágyott rá, hogy aktívan részt vegyen a fia életében. Interjút készítettem egy férfival, aki nem sokkal korábban szabadult huszonöt év börtönbüntetés után. Magukkal ragadtak a szavai az idő dinamikus, ingadozó természetéről és arról, hogy a magasabb rendű spirituális cél keresése hogyan biztosította számára a kitartáshoz szükséges stabilitást. Találkoztam egy negyvenhat éves fodrásszal, aki vigyorogva mondta nekem: „Ki tudom fizetni a számláimat, és évente kétszer elviszem a lányaimat nyaralni. Ha engem kérdezel, gazdag embernek érzem magam.” Elköltöttem egy étkezést egy kilencvenéves asszonnyal, aki kevéssel azelőtt festésre adta a fejét, és széles mosollyal mesélte, hogy a kreativitás és a közösség élettel tölti el. Számtalan olyan fiatallal beszéltem, akik éppen azon gondolkodtak, hogy miként navigáljanak a karrierjük, a családi és társadalmi elvárások és a belső útjuk közötti feszültséggel küzdve. Találkoztam egy apával, aki tragikusan elvesztette ikerfiait, de a felfoghatatlan szomorúság közepette gyógyulást, sőt örömöt lelt a természetben tett napi sétában.

Minden beszélgetés során végigmentem egy csodálatos vizualizációs gyakorlaton, amelyet egy mentor ajánlott nekem. Hunyd be a szemed, és képzeld el, milyen lenne a számodra ideális nap nyolcvanévesen (vagy a kilencvenévesek esetében százévesen!). Képzeld el érzékletesen. Mit fogsz csinálni? Kivel vagy? Hol vagy? Hogy érzed magad? A gyakorlat arra kényszerít, hogy az ideális jövővel a fejedben kezdd. Így megteremted a sikeres élet személyes definícióját, amelyet felhasználhatsz a jelen pillanatban a kívánt végcél eléréséhez szükséges lépések visszafejtéséhez.

Ezen a gyakorlaton, valamint több száz könyvön és több ezer órányi mosollyal, könnyekkel, nevetéssel és csenddel teli beszélgetésen keresztül egy erőteljes felismeréshez jutottam: Mindannyian ugyanazt akarjuk – és ennek nagyon kevés köze van a pénzhez.

A fiatal vállalkozótól az idős nyugdíjasig, az újdonsült anyától a sokgyermekes családanyáig, a gazdag ügyvédtől a középosztálybeli tanárig az ideális végkifejlet figyelemre méltóan egyformának tűnik:

Idő, emberek, cél, egészség.

Minden egyes személy, akit végigkísértem a gyakorlaton, minden esetben e pillérek valamilyen kombinációját állította az ideális jövőbeli nap középpontjába. A szeretteinkkel töltött idő, testi, lelki és szellemi egészség, és olyan tevékenységekkel való foglalkozás, amelyek célt adnak, és amelyek által fejlődni lehet.

A pénz e célok megvalósításának eszköze volt, de önmagában nem cél.

Belém hasított a felismerés: nem játszottam rosszul, hanem nem a megfelelő játékban vettem részt.

Az eredményjelző volt a probléma.

Az eredményjelzőnk elromlott. A gazdagság, a siker, a boldogság és a kiteljesedés szűk mércéjébe kényszerít bennünket, amelyet kizárólag a pénz határoz meg. És az számít, hogy mit mérünk. Peter Drucker, az osztrák származású menedzsmentguru híres mondása szerint: „Amit mérnek, azt menedzselik.” Ez a kijelentés arra utal, hogy amit prioritásként kezelünk, azok a mérhető dolgok. Más szóval, az eredménytábla azért fontos, mert ez határozza meg a tetteinket, hogy hogyan játsszuk a játékot.

Lehet, hogy a törött eredményjelződ azt mutatja, megnyered a csatát, de valójában bajban vagy:

• Az idő kicsúszik az ujjaid közül.

• A kapcsolataid meggyengülnek.

• A célod szem elől téveszted, nem fejlődsz.

• A fizikai erőd elszáll.

Egy elromlott eredményjelző nem megfelelő tettekre sarkall. Ha csak az anyagiakat mérjük, minden cselekedetünk e körül fog forogni. Rosszul fogjuk játszani a játékot.

Ha úgy állítjuk be az eredményjelzőt, hogy átfogóbban mérje a jóllétünket, a tetteink is a szemléletünkhöz fognak igazodni. Jól fogjuk játszani a játékot. Helyes eredménytábla, megfelelő lépések.

Ezt a felismerést szem előtt tartva kezdtem el dolgozni egy új eszköz létrehozásán, amellyel mérni tudjuk az életünket, amely az olvasmányaimban, beszélgetéseimben és tapasztalataimban újra és újra felbukkanó időtlen pilléreken alapul: idő, emberek, cél, egészség. Nem volt elég a tudat, hogy ezek a pillérek fontosak. Szükségem volt arra, hogy mérni tudjam őket, hogy nyomon követhessem a fejlődésemet, és értékelhessem az építésükre irányuló mindennapos erőfeszítéseim hatását.

Ez a könyv ennek a belső utazásnak az eredménye.

Bárki vagy is, és bárhol tart az életed, ez a könyv neked szól.

A frissdiplomások gyakran azon rágódnak, hogyan tehetnék a karrierjüket az életük középpontjába, miközben minden másra is figyelniük kell. Az újdonsült anyukák próbálják megtalálni az egyensúlyt a szakmai ambícióik és aközött, hogy ott lehessenek gyermekeik első éveiben. A nyugdíjba vonulók azon gondolkodnak, hogyan töltsék el életük utolsó harmadát. A tapasztalt vezetők pedig egyre gyakrabban teszik fel a kérdést: vajon megérte ennyi áldozatot hozni? A bevándorlók az új ország karrierlehetőségei és a családjuktól való távolság kettősségével küzdenek. A fiatal apák a karrierjük csúcsán járnak, miközben gyermekeik szinte észrevétlenül felnőnek. A feltörekvő vállalati dolgozók érzik a feszültséget a hosszú munkaórák és aközött, hogy vágynak arra, hogy megtalálják életük párját. A középkorú párok, akiknek már kirepültek a gyerekei, azon gondolkodnak, hogyan építsék újra közös életük következő szakaszát.

Bár a könyvben szereplő történetek, kérdések és keretrendszerek különböző szemszögből mutatják be a témát, az eszközök, amiket megosztok, mindenkinek jól jönnek.

A kezedben tartott könyv egy újfajta megközelítéssel segít mérni a valóban fontos dolgokat. Segít, hogy jobb döntéseket hozz, és megmutatja, hogyan tervezd meg a gazdagság, a siker, a boldogság és a kiteljesedés felé vezető utad. Olyan alapelveket, ötleteket, rendszereket és kereteket mutat be, amikkel ténylegesen elindulhatsz ezen az úton.

Ez egy utazás lesz, de hidd el, már ma elkezdheted, és sokkal gyorsabban változtathatsz az életeden, mint hinnéd.

Egy hét is elég ahhoz, hogy lendületet vegyél. Egy hónap alatt már látni és érezni fogod a hatását. Egy év múlva pedig minden más lesz.

Az egész életed megváltozhat egy év alatt. Nem tíz, nem öt, nem három. Egy. Egyetlen év leforgása alatt, ha felteszed a megfelelő kérdéseket. Egy év alatt, ha a helyes dolgokat kezded mérni és rangsorolni. Egy év koncentrált, napi szintű erőfeszítéssel, a megfelelő lépéseknek köszönhetően. Hidd el, tudom, miről beszélek. Én is keresztülmentem ezen.

2021 májusában csendben, de teljesen magam alatt voltam. Az életem elromlott eredményjelzője és a rosszul megválasztott prioritásaim egyre jobban sodortak az egyirányú út végére.

Egy hét alatt lendületbe hoztam magam. A feleségemmel mély, sokszor fájdalmas beszélgetéseket folytattunk arról, milyen értékek mentén szeretnénk mérni az életünket. Összehangoltuk a prioritásainkat és a számunkra fontos dolgokat.

Egy hónap elteltével már érezhető változások történtek. Meghoztam azt a nehéz, de nagyon is szükséges döntést, hogy új szakmai útra lépek – egy olyanra, amit a magasabb rendű célom, a pozitív hatás teremtése vezérel. Újra előtérbe helyeztem az egészségemet, és visszatértem az alapokhoz: mozgás, étkezés, alvás. A legfontosabb, hogy eladtuk a kaliforniai házunkat, és keletre költöztünk, közelebb a szüleinkhez. Ez a döntés – amit részben az a felismerés indított el, hogy „még tizenötször fogod látni a szüleidet, mielőtt meghalnak” – végül egy új élet kezdetévé vált.

Egy év alatt minden, az egész életem megváltozott. Az új vállalkozásaim energiát adtak, és lehetővé tették, hogy naponta többször is sétáljak, időt szakítsak egy szigorú egészségügyi rutinra, és azokra a projektekre és emberekre koncentráljak, akik igazán örömet hoznak az életembe. És míg Kaliforniában váratott magára a gyermekáldás, nem sokkal azután, hogy megérkeztünk új New York-i otthonunkba, megérkezett a hír: a feleségem várandós. 2022. május 16-án megszületett a kisfiunk, Roman. Amikor hazaértünk a kórházból, és behajtottunk az utcánkba, láttam, ahogy Romannak mind a négy nagyszülője a felhajtónkon éljenez. A családunk teljes volt, és várt minket haza.

Abban a hónapban, egy meleg péntek délután épp sétáltam Romannal, amikor egy idős férfi szólított meg az utcán. Azt mondta: „Emlékszem, mikor én is így álltam itt az újszülött lányommal. Most már 45 éves. Az idő gyorsan elszáll.” Ez mélyen megérintett. Másnap reggel korán keltem, és kivettem a fiamat az ágyból. A feleségem még békésen aludt. A tavaszi nap első sugarai már beszűrődtek a hálószobába. Lenéztem a fiamra. Csukva volt a szeme, de a szája sarkában ott ült az a pici, tökéletesen elégedett mosoly. És akkor hirtelen elöntött az érzés: megérkeztem. Először az életemben nem vágytam semmi másra.

Ez elég volt.

Soha ne hagyd, hogy a többre való törekvés elvonja a figyelmed arról, ami már most is elég szép.

A nevem Sahil, ami azt jelenti: „az utazás vége.” Ez a könyv számomra az első utam végét jelzi. Egy olyan utazásét, amely csak azért válhatott teljessé, mert kidobtam a régi, meghibásodott eredményjelzőt, és egy újat szereztem magamnak. A következő oldalakon megmutatom, hogyan követhetsz ezen az úton.

Ez egy életre szóló utazás lesz. Remélem, élvezni fogod.

1.

Ezer év bölcsessége

Milyen tanácsot adnál a fiatalabb énednek?

2022 végén az éves születésnapi rituálém részeként feltettem ezt a kérdést egy tucat nyolcvan- és kilencvenévesnek. Minden évben egy új és (remélhetőleg) érdekes dolgot csinálok, amely gondolkodásra és fejlődésre késztet. Az elmúlt években írtam már hálalevelet az összes családtagomnak és barátomnak, tizenkét órás sétát tettem teljes csendben, és kipróbáltam a misogikihívás (egy japán rituálé, amelynek lényege, hogy egy napon keresztül olyan kihívást jelentő dolgot csinálsz, amelynek az év hátralévő részében is maradandó haszna van) saját verzióját.

De 2022-ben másképp éreztem.

A fiam májusi születése megváltoztatta a kapcsolatomat a legalapvetőbb valósággal: az idővel. Az idő múlását figyelve – mind a mindennapi változásaiban, mind pedig az ő életének újdonsága és szüleim életének hirtelen nyilvánvaló hervadása közötti ellentétben – birkóztam az idő természetével.

Úgy döntöttem, hogy felfedezem az idő bölcsességét, és olyanokkal beszélgetek, akik sokkal többet tapasztaltak belőle. Fiatalabb, naiv énem a leggazdagabb ismerősöktől kért tanácsot, amikor az életútját tervezte. Idősebb, (kissé) felvilágosultabb énem az általa ismert legbölcsebb emberektől kért tanácsot, hogy ugyanezt tegye. Kíváncsi voltam, hogy az idősebb emberek hogyan reflektálnak arra, amit tanultak. Mit bántak meg? Miben tévedtek? Mi hozott az életükbe tartós örömet és beteljesülést? Milyen kitérők bizonyultak jobbnak az eredeti útvonalnál? Mit vettek biztosra, ami nem volt igaz?

Mit tudtak kilencvenévesen, amit bárcsak tudtak volna harmincévesen?

Sokszínű és lenyűgöző emberekkel folytattam ezeket a beszélgetéseket. Egy videóhívás kilencvennégy éves indiai nagymamámmal, aki egy kis királyság hercegnőjeként született, mielőtt a családját elüldözték a brit gyarmatosítók, ezt a gyönyörű felismerést hozta: „Soha ne félj a szomorúságtól, mert az általában közvetlenül a szeretet mellett ül.” A szomorúság a szeretet mellett van. Egy kilencvennyolc éves családi barát e-mailje, aki a karrierjét hollywoodi íróként töltötte, személyes kedvencemmé vált: „Soha ne emeld fel a hangod, kivéve a labdajátékokon.” Nyolcvannyolc éves felesége, egy volt szappanoperasztár, akit a forgatáson ismert meg, és akibe menthetetlenül beleszeretett, hozzátette: „Találd meg a kedves barátokat, és becsüld meg őket, mert az emberi lét gazdagsága abban rejlik, hogy szeretve érzed magad, és viszontszeretsz.” Egy közeli barátom nyolcvanéves édesapja sms-ben sajnálatát fejezte ki, amiért teste az évek során megroskadt: „Kezeld a testedet úgy, mint egy házat, amelyben még hetven évig kell élned. Ha valamivel kisebb gond van, javítsd meg. A kisebb problémák idővel nagyobb problémákká válnak. Ez egyaránt vonatkozik a szerelemre, a barátságokra, az egészségre és az otthonodra is.” Egy kilencvenkét éves férfi, aki nemrég vesztette el hetven éve szeretett feleségét, olyasmit mondott, ami mindkettőnk szemébe könnyeket csalt: „Minden este, elalvás előtt mondd el a társadnak, hogy szereted; egy nap üresen találod majd az ágy másik oldalát, és azt kívánod majd, bárcsak elmondhatnád neki.” Utolsó beszélgetésemet az egyik legkedvesebb barátom kilencvennégy éves dédnagynénjével folytattam, és ő mondta ezt a gyönyörű felismerést: „Ha kétségeid vannak, szeress. A világra mindig ráfér még egy kis szeretet.”

A válaszok a játékos és szellemestől („Táncolj az esküvőkön, amíg meg nem fájdul a lábad”) a mélyen megindítókig („Soha ne hagyd, hogy egy jó barátság elsorvadjon”) terjedtek. Voltak az évek során gyakran ismételt mondatok („Ne feledd: eddig mindig túljutottál a rossz napokon. Száz százalékos a túlélési arányod”); mások eredetiek és elgondolkodtatóak voltak („A tétlenségből fakadó megbánás mindig fájdalmasabb, mint a cselekvésből fakadó megbánás”). Az általam összegyűjtött bölcsesség 1042 év megélt tapasztalatának terméke.

Semmilyen módon nem irányítottam a párbeszédeket – egyszerűen csak feltettem a kérdést, és hagytam, hogy mindenki úgy fogadja, ahogyan akarja. Beszélgetőpartnereim egymástól függetlenül különböző dolgokra összpontosítottak: tartós kapcsolatok kiépítése, szórakozás, befektetés a jövőbeli mentális és fizikai jóllétbe, kiegyensúlyozott gyerekek nevelése és még sok minden más. Minden bizonnyal nagyon értékes volt, amit hallottam, de talán még inkább az volt, amit nem hallottam. A sok tanács, meglátás és bölcsesség között volt egy figyelemre méltó hiány.

Senki sem említette a pénzt.

MINDIG LESZ EGY NAGYOBB HAJÓ

Mielőtt továbbmennénk, szeretnék egy fontos dolgot kiemelni: nem arról fogok írni, hogy a pénz nem számít, hogy le kell mondanod a világi javaidról, és szerzetesként kell élned a Himalájában, napi tizenhat órát csendben meditálva. Ha ezt akarod tenni, remek, de én nem csatlakozom hozzád!

A pénz nem semmi, egyszerűen csak nem lehet az egyetlen dolog.

A pénz és a boldogság témakörében végzett kutatások három alapvető eredménye:

1. A pénz az alapvető terhek és a stressz csökkentésével javítja az általános boldogságérzetet az alacsonyabb jövedelemszinteken. Ezeken az alacsonyabb szinteken a pénzzel boldogságot lehet vásárolni.

2. Ha a jövedelmed e szintek felett van, és boldogtalan vagy, a több pénz valószínűleg nem változtat ezen.

3. Ha a jövedelmed meghaladja ezt az alapszintet, és boldog vagy, akkor a több pénz valószínűleg nem tesz boldogabbá.

A második és a harmadik felismerés ugyanarra a fontos következtetésre vezet: Ha már elértük az anyagi jóllét alapszintjét, a több pénz valószínűleg nem befolyásolja érdemben az általános boldogságunkat. Más szóval, az alapértelmezett eredménytábla – amely a pénzre összpontosít – hasznos eszköz lehet az utazás első napjaiban, de teher, ha a későbbiekben ragaszkodsz hozzá. Arthur Brooks bestselleríró, a Harvard Business School professzora és a boldogságtudomány egyik vezető szaktekintélye egyetért ezzel. „Amikor a pénzről és a boldogságról van szó, van egy hiba a pszichológiai kódunkban.”[2] Szerinte ezt az okozza, hogy hibásan extrapoláljuk a jövedelemnövekedésből származó korai életkori boldogságnyereséget – hogy gyermekként és fiatal felnőttként megtapasztaljuk a pénz jólétünkre gyakorolt pozitív hatásának egy részét, majd életünk hátralévő részében „(nyálcsorgatva) várjuk a jó érzéseket, amikor a pénz harangja megszólal”.

A hiba egy metaforikus futószalagon tart minket, mindig futunk, és soha nem jutunk sehova, a pénz által egykor biztosított korai boldogságot hajszolva.

A Harvard Business School professzora, Michael Norton által 2018-ban közzétett tanulmányban a kutatók megkérdezték a milliomosok egy csoportját, hogy (1) mennyire boldogok egy 1-től 10-ig terjedő skálán, és (2) mennyivel több pénzre lenne szükségük ahhoz, hogy elérjék a 10-es értéket. Az eredményeket kommentálva Norton azt mondta: „A jövedelem és a gazdagság spektrumán végighaladva alapvetően mindenki azt mondja, hogy kétszer-háromszor annyi pénzre lenne szüksége.”[3]

Úgy döntöttem, hogy tesztelem ezt az elképzelést. Megkértem néhány anyagilag sikeres ismerősömet, hogy válaszoljanak ugyanerre a két kérdésre. A válaszok meglepően egybehangzóak voltak: Egy harmincmillió dolláros technológiai alkalmazás alapítója azt mondta, hogy kétszer többre lenne szüksége ahhoz, hogy tökéletesen boldog legyen; egy százmilliós szoftvervállalkozó azt mondta, hogy ötször többre lenne szüksége; egy hárommilliós kockázati befektető azt mondta, hogy háromszor többre lenne szüksége. Egy felvilágosult, huszonöt milliós befektető kivételével, aki azt válaszolta: „Őszintén szólva, boldog vagyok így.” (Bár hozzátette: „De ha kétszer annyi pénzem lenne, valószínűleg sokkal többet repülhetnék magánrepülővel, ami jó lenne.”) A nettó vagyoni spektrumon felfelé és lefelé mindenki azt mondta, hogy kétszer-ötször annyi pénzre lenne szüksége a tökéletes boldogsághoz.

Soha nem felejtem el azt a beszélgetést, amit egy barátommal folytattam, aki nem sokkal azelőtt adta el a cégét, és százmillió dollárt keresett. Megkérdeztem tőle, hogy boldogabb-e most, mint korábban, tekintve, hogy gazdagabb, mint azt a legtöbb ember el tudná képzelni, és azt vártam, hogy azt mondja: „Természetesen!” A válasza meglepett. Elmondta, hogy miután lezárta az üzletet, egy hétre elment egy baráti és családi társasággal egy bérelt jachton egy egyhetes kirándulásra, hogy megünnepeljék. Izgatottan várta a pillanatot, amikor mindenki felszállhatott a gyönyörű hajóra, amelyet a nehezen megkeresett eladási bevételéből fizetett ki. De amikor mindannyian megérkeztek, valami különös dolog történt. Az egyik barátja átnézett a szomszédos kikötőhelyre, ahol egy még nagyobb és még fényűzőbb jacht volt kikötve, és megjegyezte: „Hűha, vajon ki lehet azon a jachton?” A boldogság és elégedettség, amit a barátom érzett, gyorsan elszállt az összehasonlítás láttán.

Mindig lesz egy nagyobb hajó.

Abból a tényből, hogy a pénzt ilyen figyelemre méltóan mellőzik a bölcs öregek, illetve a pénzzel és a boldogsággal kapcsolatos tudományos kutatásokból és a pénzügyileg sikeres emberek anekdotikus beszámolóiból levonhatjuk a legfontosabb tanulságot, amely a könyv középpontjában áll:

Lehet, hogy a pénz gazdaggá tesz, de végső soron minden más fogja meghatározni, hogyan érzed magad.

2.

Az ötféle gazdagság

Ha nem változtatsz irányt, akkor oda juthatsz, ahová tartasz.

LAO CE

Az időszámításunk előtti 3. században az épeiroszi Pürrhosz király egy terjeszkedő görögországi terület kevéssé ismert vezetőjeként került hatalomra. Nagy Sándor másodunokatestvére volt. Erős és jó katonai vezetőként szerzett hírnevet. Időszámításunk előtt 280-ra katonai győzelmeket aratott a félsziget egész területén, és a régió nagy részén megszilárdította hatalmát.

Hadiszerencséje azonban hamarosan fordult.

Időszámításunk előtt 280-ban támogatását kérte a dél-itáliai Tarentum városállam, amely háborúban állt Rómával. Bár Tarentum nem volt kifejezett szövetséges, Pürrhosz király felismerte, hogy a terjeszkedő Római Birodalom veszélyt jelentene a hatalmára. Megragadva azt a gondolatot, hogy „az ellenségem ellensége a barátom”, nagy és jól kiképzett hadseregével Dél-Itáliába hajózott, készen arra, hogy visszaverje a római betolakodókat.

A csata, amelyet Heraclea városának közelében, egy síkságon vívtak, kezdetben meglehetősen egyoldalúan alakult. Pürrhosz király seregei legyőzték a szedett-vedett római sereget, amelynek tábornokai nyilvánvalóan arra számítottak, hogy átgázolnak apró tarentumi ellenfelükön.

A rómaiak azonban összeszedték magukat, és nagy sikerrel nyomultak vissza, vörösre festve a síkságot a véres közelharcok napjai alatt. Végül Pürrhosz király győzelmet aratott, de rendkívül nagy árat fizetett érte, mivel sok jó katonáját, köztük vezető hadvezérét is elvesztette. A veszteségek ellenére Pürrhosz király meglátta a lehetőséget, hogy kiterjessze birodalma befolyását Dél-Itáliára, ezért úgy döntött, hogy tovább nyomul, és Asculum városánál másodszor is megütközik a római ellenséggel.

Asculum király ismét győzelmet aratott, de csak napokig tartó, fájdalmas harc után, amely fizikailag és lelkileg is megviselte a seregét. A csata végén a király állítólag így kiáltott fel: „Még egy ilyen győzelem, és nekünk végünk!” Mivel e „győztes” csaták költségei kényszerítették, Pürrhosz király visszavonult Itáliából és hazatért, ahol néhány jelentéktelen hadjáratot folytatott, mielőtt öt évvel később viszonylag ismeretlenül halt meg egy csatában.

De minden rosszban van valami jó. Bár Pürrhosz királyt a rómaiak elleni szerencsétlen csatákba vezette az a vágy, hogy örökséget hagyjon maga után, a neve valóban tovább él, bár talán nem úgy, ahogyan ő akarta.

A pirruszi győzelem kifejezés ma már arra a győzelemre utal, amelyet a győztes olyan magas áron ér el, hogy azt vereségnek érzi. A győzelem helyrehozhatatlanul károsítja a győztest. A csatát megnyeri, de a háborút elveszíti.

Ez nem csak egy véletlenszerű történelemóra. Ez fontos: a pirruszi győzelem az, amit el kell kerülnöd a saját életedben. És sajnos lehet, éppen afelé tartasz, ha nem változtatsz irányt.

Ennek oka egy egyszerű hiba: rossz dolgot mérsz.

Pénz.

Amikor egy adott területen való teljesítmény kifejezett, kimondott céllá válik, prioritást adsz neki, függetlenül a kapcsolódó és nem szándékolt következményektől. Ilyenkor minden másra vak vagy, az egyetlen mérőszámra összpontosítasz, függetlenül attól, hogy mekkora árat fizetsz érte az életed más területein. Minden új előléptetés, fizetésemelés és bónusz győzelemnek tűnik, miközben nem veszel tudomást a fájdalmas veszteségekről, amelyek ebben a háborúban érnek téged. A pénz nemcsak a mérőszám, hanem a kifejezett, kimondott cél lett.

A háború tétje a boldogság, a beteljesülés, a szeretetteljes kapcsolatok, a cél, a fejlődés és az egészség. Ha minden csatád kizárólag a pénzről szól, akkor ezeket a csatákat megnyerheted, de a háborút elveszíted.

Az ösvényen lévő figyelmeztető jelek nem járnak életed és testi épséged elvesztésével, mint Pürrhosz király esetében, de nem valami szépek:

• Újabb negyedéves profitcélt értél el, de lemaradsz még egy évfordulós vacsoráról a pároddal.

• Rekordbónuszt kapsz, de nem jutsz el gyermeked egyetlen sportmeccsére sem.

• Minden egyes munkahelyi hívásra igent mondasz, de nem találsz időt arra, hogy felvedd a kapcsolatot egy régi barátoddal.

• A biztonság miatt nem váltasz munkahelyet, de hagyod, hogy magasabb rendű céljaid elsorvadjanak és semmivé váljanak.

• Heti öt ügyfélvacsorát adsz, de nem tudsz felsétálni a lépcsőn anélkül, hogy ne fáradnál el.

• Soha nem hagysz pénzt az asztalon, de nem fogod meggondolni, hogy a nyugalmadat otthagyod-e.

• Ha előre menetelsz az anyagiak horizontjára szegezett szemmel, pirruszi győzelem vár rád.

AZ ÚJ EREDMÉNYJELZŐ TÁBLÁD

Az új eredménytáblád az ötféle gazdagság:

1. Időben mért gazdagság

2. Szociális gazdagság

3. Mentális gazdagság

4. Fizikai gazdagság

5. Anyagi gazdagság

Míg a régi, alapértelmezett eredménytábla kizárólag az anyagi gazdagságra épült, az új eredménytábla a valóban gazdag életet meghatározó különböző pilléreken alapul. A gazdagság öt típusával dolgozva nem vársz többé arra, hogy révbe érj, mert a boldogság és a beteljesülés – amely korábban csak egy remélt cél volt – magába az utazásba ágyazódik. Nem kell várnod a megérkezésre; minden egyes nap úgy érezheted, hogy megérkeztél.

Ez az új eredménytábla három fő területen drámaian felülmúlja a régit:

1. MÉRÉS. A boldog, teljes értékű élet minden pillérét beépíti a mérésbe, amely alapot teremt a megfelelő változtatásokhoz. Ha a megfelelő dolgokat méred, a megfelelő lépéseket fogod megtenni. Ha a háborúhoz méred, a csaták káoszában sem fogod szem elől téveszteni a lényeget.

2. DÖNTÉS. Olyan dinamikus szemléletet kínál, amelyen keresztül az élet kisebb és nagyobb volumenű döntései is értékelhetők. Ahelyett, hogy kizárólag a pénzügyi jólétre összpontosítanál, így egy döntést annak alapján értékelhetsz, hogy milyen hatással van a jóllét mind az öt típusára. Egy régi mérce szerint ijesztő döntés (ami rosszul érintene anyagilag), az új mérce szerint izgalmas lehet (mivel pozitívan befolyásolja a vagyon más típusait).

3. TERVEZÉS. Proaktív életvezetési modellt kínál, amely figyelembe veszi az évek során változó prioritásokat, és lehetővé teszi, hogy az egyes csatákra összpontosíts anélkül, hogy feláldoznád a hosszú távú győzelmet a jelképes „háborúban”. Világos képet ad arról, milyen kompromisszumokat vagy hajlandó – vagy épp nem vagy hajlandó – megkötni bizonyos területek előtérbe helyezése érdekében.

A gazdagság egyes típusai külön-külön is fontosak, de a köztük lévő kapcsolatok – a kölcsönhatás és a fontossági sorrend felállítása – döntő fontosságúak egy átfogóan kiteljesedett élet felépítésében.

AZ IDŐBEN MÉRT GAZDAGSÁG a szabadságot jelenti, hogy szabadon dönthessünk arról, hogyan töltjük el az időnket, kivel, hol és mikor cseréljük el valami másra. Az idő mint vagyontárgy értékes természetének – értékének és fontosságának – jellemzője a megbecsülése és mély megértése. Ez az a képesség, hogy a figyelmet és a fókuszt a legnagyobb hasznot hozó tevékenységekre irányítsuk. Ez az idő feletti kontroll, a képesség, hogy meghatározzuk a saját prioritásainkat – a feltételeket, amelyek alapján igent vagy nemet mondunk a lehetőségekre. Ha az életedből hiányzik az időben mért gazdagság, akkor az elfoglaltság örökös mókuskerekében ragadsz, egyre gyorsabban és gyorsabban rohansz, de soha nem haladsz előre, és alig tudod befolyásolni, hogyan és kivel töltöd az idődet.

A SZOCIÁLIS GAZDAGSÁG mutatja meg, milyenek az emberi kapcsolataid – a magán- és a szakmai életedben egyaránt. Ez a kapcsolataid mélységét és szélességét jelenti azokkal, akik körülvesznek. Ez az a hálózat, amelyre támaszkodhatsz – legyen szó szeretetről, barátságról vagy akár segítségkérésről. Ez adja azt az alapot, ami lehetővé teszi, hogy igazán értékelni tudd a gazdagság többi formáját is. Mennyit ér például az időben mért szabadságod, ha nincs senki számodra különleges, akivel megoszthatod? Mit ér a fizikai életerőd, ha nem élheted át a mozgás örömét azokkal, akiket szeretsz? Milyen boldogságot adhat a pénz, ha nincs kivel megosztani? A szociális gazdagságot néhány mély, tartalmas, egészséges kapcsolat, illetve a közösségi vagy kulturális kapcsolódások széles, de kielégítő hálója határozza meg. Ha hiányzik az életedből a társas kapcsolatokban rejlő gazdagság, könnyen lehet, hogy inkább a társadalmi státuszra figyelsz, miközben hiányoznak azok a tartós, értékes kapcsolatok, amelyek valódi örömet és megelégedést nyújtanak.

A MENTÁLIS GAZDAGSÁG azt jelenti, hogy kapcsolódsz egy magasabb rendű célhoz. Értelmet és motivációt ad, és irányt mutat a rövid és hosszú távú döntéseidhez. A fejlődés iránti törekvésben gyökeredzik – abban a dinamikus lehetőségben, ami az intelligenciádban, képességeidben és jellemedben rejlik, valamint az egész életen át tartó tanulás és fejlődés iránti elkötelezettségben. A mentális gazdagság az elméddel való kapcsolat egészségét jelenti: azt a képességet, hogy teret adj az élet nagy, megválaszolhatatlan kérdéseivel való küzdelemnek, és hogy fenntarts olyan rituálékat, amelyek megteremtik a csendet, hogy egyensúlyba kerülj, tisztán lásd a dolgokat, és megújulhass. Ha hiányzik az életedből a mentális gazdagság, akkor gyakran megrekedsz, önkorlátozó hiedelmek, stagnálás, lehúzó tevékenységek kényszere és állandó stressz jellemzi a mindennapjaid.

A FIZIKAI GAZDAGSÁG az egészséged, fittséged és életerőd. A természet világában gyökeredzik, így ez a leggazdaságosabb típusú gazdagság – vagyis a legfogékonyabb a természetes leépülésre, a külső, irányíthatatlan tényezőkre és a vakszerencsére (akár pozitív, akár negatív formában). A fizikai jóllétet a mozgásra, a táplálkozásra és a regenerálódásra irányuló tudatos, ellenőrizhető döntésekkel lehet megalapozni, és az ezek köré épített következetes szokásokon keresztül épül. Ha hiányzik az életedből a fizikai gazdagság, nincs meg a fegyelem ezeknek a szokásoknak a fenntartásához, akkor ki vagy szolgáltatva annak a természetes fizikai hanyatlásnak, ami megfoszthat az élvezetektől. Különösen az élet második felében.

AZ ANYAGI GAZDAGSÁGOT általában úgy határozzák meg, hogy a pénzügyi eszközökből levonják a pénzügyi kötelezettségeket. Ezt az összeget gyakran nettó vagyonként említik. Az új eredménytáblán van egy további árnyalat: a kötelezettségeid közé tartoznak az elvárásaid azzal kapcsolatban, hogy mire van szükséged, mi számodra az elég.

Ha az elvárásaid gyorsabban nőnek, mint a vagyonod, soha nem leszel igazán gazdag, mert mindig többre lesz szükséged. Az anyagi jólét a jövedelmek növelésére, a kiadások kezelésére és a különbözet hosszú távú eszközökbe való befektetésére épül, amelyek az idő múlásával értelmesen gyarapodnak. Ha nem állsz jól anyagilag, akkor a bevételeid és kiadásaid futószalagján élsz, egy soha véget nem érő hajszában a többért.

Ezzel az ötféle gazdagsággal egy új eredménytábla áll rendelkezésedre – olyan, amellyel megnyerheted a csatát és a háborút is.

AZ ÉLETSZAKASZOK

Amint elindulsz az úton, megjelenik a lábad előtt.

RÚMI

A könyvemet úgy terveztem, hogy segítségével boldogulj életed különféle szakaszaiban. A boldogulás azonban nem azt jelenti, hogy el kell érned a boldogság vagy a tökéletes egyensúly valamilyen utópisztikus állapotát. A fejlődés a tudásról és a cselekvésről szól – arról, hogy megértsd, milyen szerepet játszanak az egyes gazdagságtípusok, átgondold, milyen eszközökkel tudod ezeket befolyásolni, és hogy a megfelelő karokat működésbe hozd, összhangban az értékrendeddel és a hosszú távú céljaiddal.

A gyarapodás nem egy végcél – ez egy folyamatos utazás.

Az életed nem egyetlen egyenes vonal mentén halad az időben. Hullámzik, alakul, és természetes szakaszai vannak – mindegyik más-más igényekkel, szükségletekkel, prioritásokkal és kihívásokkal. Minden időszakot el kell fogadni annak jó és kevésbé jó oldalaival együtt. Amikor elfogadod az aktuális életszakaszt annak minden tökéletlenségével és lehetőségével együtt, és amikor több életszakasznyi időtávlatban gondolkodsz az egyensúlyról, akkor találod meg igazán a módját a gyarapodásnak.

A húszas éveid alapozó szakaszának ideális megközelítése nem biztos, hogy működik a harmincas éveid összetettebb időszakában, a negyvenes éveid családalapító szakaszában, az ötvenes éveid célkereső korszakában vagy a hatvanas éveid nyugdíjas éveiben – és azon is túl. Ugyanígy, a későbbi időszakokhoz illő megközelítések sem feltétlenül működnek visszafelé. Nincs előre megírt forgatókönyv ehhez az úthoz. Mindannyiunk élete más. Mindenkinek mást jelent az egyensúly. Nincsenek előre kijelölt időpontok, amelyeket betartva változnod kell. Hibázhatsz, tanulsz, fejlődsz és alkalmazkodsz. Nem kell elvárásoknak megfelelned. Nincs egyetlen jó vagy rossz út.

Lehet, hogy most a szakmai fejlődés, egy válás, egy családi tragédia utáni újrarendeződés, az egészséged visszaszerzése vagy egy új szerelem időszaka következik az életedben. Ez az ötféle gazdagságtípus végigkísér minden életszakaszon – az élet nagy magasságain és a legnehezebb mélypontjain át. Egy olyan tartós szemléletet ad, amely értéket nyújt az adott időszak kihívásainak mikroszintjén, a jelen nagyítója alatt és a hosszú távú – több életszakaszt átfogó – küzdelmek makroszintjén is.

Amikor fájdalmas élmény ér, mélypontra kerülsz, tragédiát élsz át, vagy lezárul egy életszakasz, a fény átragyog ezen a sötétségen. Ez a fény egy éles felismerés – az a bizonyos „ahapillanat” –, ami akkor jön el, amikor végre meglátod a másik oldalt. Ez az a fény, amit én is megpillantottam, amikor egy régi barátom azt mondta: „Még tizenötször fogod látni a szüleidet, mielőtt meghalnak.” Ez az a fény, amit egy idős ember lát meg, amikor megbánja, hogy sosem élt a szenvedélyének. Ezt a fényt látják a szülők, amikor a gyerekük már nem kéri, hogy betakarják esténként. És ezt a fényt látja egy haldokló nő is, amikor rádöbben: a gyerekei az egyetlenek, akik emlékezni fognak azokra az irodában töltött hosszú éjszakákra.

Ez az a fény, amit remélsz, hogy sosem kell meglátnod – aztán mégis így alakul. Ez az a fény, amit végül meg fogsz látni. És ez az a fény, amit most kell észrevenned.

Tudod, hogy ez a fény létezik – sőt, azt is tudod, hogyan néz ki. Hallgatod a történeteket, bólogatsz a tanulságokra – majd pontosan ugyanúgy folytatod az életed.

De figyelmen kívül hagyni ezt a fényt annyi, mint sötétben élni.

Hatnod kell rá – és el kell fogadnod, mit hozhat az életedbe.

Erről szól ez a könyv. Az életed mérésének egy új megközelítését mutatja be. Mert ha a megfelelő dolgokat méred, akkor a megfelelő lépéseket fogod megtenni – és a legjobb eredményeket fogod megteremteni.

Az utazás most kezdődik. Engedd, hogy a másik oldalról érkező fény bevilágítsa az utat.

Indulj!

JEGYZETEK

[1] Jean de La Fontaine: „The Astrologer That Tumbled into a Well”, in Charles Denis, Select Fables (J. and R. Tonson and S. Draper, 1754).

[2] Arthur C. Brooks: „How to Buy Happiness”, The Atlantic, 2021. április 15. https://www.theatlantic.com/family/archive/2021/04/money-income-buy-happiness/618601/.

[3] Joe Pinsker: „The Reason Many Ultrarich People Aren’t Satisfied with Their Wealth”, The Atlantic, 2018. december 4., https://www.theatlantic.com/family/archive/2018/12/rich-people-happy-money/577231/.