Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99130-461-6

ISBN e-book: 978-3-99130-462-3

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Dr. Almássy Krisztián

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Illusztráció: Will M. Saintgiorgio

www.novumpublishing.hu

Köszönetnyílvánítás

Xillnek, Litnek, Foltnak és Riknek,

köszönöm.

Lesre gondolva,

aki ott volt, van és lesz az én szívemben,

mindenkor.

…Előzárás…

Remegő kézzel nyomta meg a hívásgombot és a füléhez préselte a telefont, mert annyira rázkódott egész testében, hogy attól félt, elejtené a készüléket. Nem tudta, mit tehetne, ki mást hívhatna, hova mehetne. Egy bő hét telt el azóta, hogy hazament, s ez alatt a kicsivel több, mint egy hét alatt porrá zúzódott minden, amit ő gránitszilárd valóságnak vélt.

A vonal búgott, minden egyes búgás között egy végtelenség terült el, s minden egyes búgással tovább Melánia egyre komolyabban bánta, hogy ezt az embert hívja éppen. Mégis hívta, mert volt valami, amit ennél sokkal jobban bánt, és amihez ő maga már kevés volt egyedül.

– Igen – szólt bele Axel a telefonba, a háttérben valaki ordibált.

Melánia azonban nem válaszolt. Valami elhaló, sóhajhoz hasonlatos, kihallhatatlan próbálkozás jött ki a száján, és Melánia elszédült, már azt sem tudta hirtelen, kit hívott. Most érezte meg igazán a történtek súlyát, ebben a pillanatban zúdult rá, a lába pedig összecsuklott a nyomás alatt és a lány a padlóra roskadt.

– Melánia? – próbálta értelmezni a túloldalon a hívást Axel, majd rárivallt az ordítozókra – Fogjátok már be, a kurva életbe! Nem hallom, hogy kivel beszélek!

Valaki visszakiabált: – Akkor mondd meg neki, hogy tegye le, ha a saját nevét se tudja!

– Ó, hogy… – Axel káromkodva arrébb vonult, hallani lehetett, hogy a hangzavar lejjebbment, ajtó csapódott, aztán a túloldalon váratlan csend állt be – Lánia? – Axel várt.

– Lex – tért magához kábulatából Melánia. A fürdőszobapadlón ült, a falnak támaszkodva. Már alkonyodott, és ahogy beszélt, a csempére ragasztott üvegfesték halacskán hullámzó utolsó napsugarakat nézte. Nem is emlékezett a szavakra, amiket kimondott. Csak úgy jöttek, maguktól, és úgy is mentek tova – El kell jönnöd. Tudom, hogy úgy volt, hogy nem keressük egymást. De nincs más, akihez fordulhatnék most. Csak te.

– Mi történt? – Axel hangja vibrált az aggodalomtól.

Melánia mondani akarta, próbálta formálni a szavakat, de némán sem hagyták el a száját. Ezért annyit mondott csak:

– Meghalt…

Aztán kinyomta a telefont és a csempén a fényben úszó halacskát nézte, amíg ki nem vesztek az utolsó színek is belőle és a matrica egy torz, sötét folttá nem vált a szürkületben.

1. fejezet:
Azután

Némán álltak a sír körül kialakult tömeg leghátsó sorában, Axel szorosan Melánia mellett. Nem néztek egymásra, dermedten hallgatták a gyászbeszédet. A pap nem tudta, mekkora súllyal bírnak azok a szavak, melyeket kiejtett. Megannyi temetést végigvitt már, rutinja volt e területen, ismerte a veszteség fájdalmát mások arcán, különösen a nem várt veszteségét, maga is kísérte már végső útjára szeretteit. Mégis, azt a tonnányi terhet nem sejthette, melyet szavaival Melánia szívére helyezett, óhatatlanul, hisz’ nem is ő volt a hibás érte. Minden egyes mondattal egyre mélyebbre süllyesztette a lányt, mivel az összegyűlteknek minden mondat annak az igazolása volt, hogy ez a hirtelen halál Melánia lelkén szárad. Az embereket megnyugtatta, hogy valakit felelősségre lehet vonni, mert ezért a halálért nem volt senki, aki igazán felelősséget vállalhatott volna. Ezt a halált az élet intézte így, vagy az Isten, de ez túl megbotránkoztató fölvetés lett volna ahhoz, hogy a pap, vagy akárki a közül a jó pár ember közül, aki ott volt, föl merje vetni. Az Isten szemére nem lehet ilyeneket hányni, de még a lábára sem, s ez talán okkal van így. Lett volna ugyan valaki, aki felelhetett volna valahogyan, de őt nem hibáztatta senki, hisz ő megtett mindent, sőt, annál is többet annak érdekében, hogy minden rendben legyen. Vagy, hogy legalább a látszat rendben legyen. A látszat pedig egészen idáig rendben is volt, így a nép bevette a csalit és hibáztatta azt, aki az eset megesésekor ott tartózkodott a helyszínen, mégsem tett ellene. Aki mulasztott. Aki Melánia volt.

Legalábbis ezt gondolták az emberek, mert ezt akarták gondolni. Sok mindenre nem gondoltak ehelyett, ami valós volt, és lényeges is. Nem gondoltak többek között Melánia sorsára. Miért is gondoltak volna? Hiszen ő még élt.

Hiba volt idejönnöm. Üres, semmitmondó szövegelés. Ehhez értetek ti. De ennek semmi köze hozzá.

Melánia úgy érezte, össze fog esni. Axel is érezhette ezt, ezért megragadta a lány kezét.

Számukra a temetés véget ért. Olyan gyorsan szívódtak föl, hogy még a rosszalló tekintetek sem érhettek a nyomukba, habár nem volt jelentősége annak, hogy örülnek-e nekik a jelenlévők, vagy sem. Mert Melánia attól az embertől jött elbúcsúzni ma, akit mélységesen szeretett és nem azoktól, akik mélységesen megvetik.

Ólomsúlyú, hosszas léptekkel később, elég messze a temetőtől Melánia megtorpant.

– Köszönöm, hogy eljöttél, Lex – engedte el a fiú kezét.

Axel szorosan megölelte a lányt – Vigyázz magadra – mondta halkan.

– Te is – mondta a lány. És Axel már ott sem volt.

Nem voltak szavak Axel fejében arra, hogy kifejezze, mennyire sajnálja, ami történt. Melánia szenvedett és ő mellette állt, még hogyha csak erre a rövid időre is. Neki pedig társnak maradt a bűntudat és a szégyen keserű élvezete.

Melánia megvárta egy poros út menti fa mögött, hogy az utolsó autó is elhajtson a temető irányából, majd hazaindult, bár azt a helyet, ahova most tartott, normál esetben nem nevezhette volna otthonának, de még mindig nagyobb elfogadás várt rá ott, mint a családjánál. Vagy annál, ami a családjából megmaradt. Mindenekelőtt azonban várt még rá négy felfoghatatlanul magányos nap új, ideiglenes otthonában, mely napoknak örült is, meg nem is. Nem kételkedett afelől, hogy ha ezt a néhány napot túléli, túlél mindent. Ha nem élné túl… Annál jobb.

***

Axel tárcsázott, még ott volt az állomáson és a vonatot várta. Nem gondolkodott azon, amit tenni készül. Tudta, hogyha gondolkodna, nem tenné meg.

– Lex.

– Szia – köszönt Axel –, figyelj. Nem tudom, mire készülsz most. Hova fogsz menni ezek után. De ha te sem tudod… Akkor gyere velem – maga sem hitte el, hogy ezt kimondta.

– Hova? – kérdezte érzelemmentesen Melánia.

Axelt megijesztette a lány hangja. Számított rá, hogy Melánia el fog jutni a történtek után erre a pontra, amire sosem akarta, hogy eljusson, de most, hogy megtörtént, nem tudta, mitévő legyen vele. Már majdnem ott tartott, hogy azt mondja, „nem számít, vedd úgy, hogy nem hívtalak”, de végül mást mondott.

– Nem mindegy most már?

Melánia hallgatott. Axel idegesen beletúrt a hajába, kezdte úgy érezni, hogy hibát követ el.

– De – válaszolt Melánia végül – Mindegy.

– Akkor gyere az állomásra.

– Oda tartok. Fél óra.

– Itt leszek.

Azzal letették, Axel pedig várt. Miközben várt, elkezdett gondolkodni, amiről hiába tudta, hogy nem jó ötlet, nem bírt megálljt parancsolni a gondolatainak. Mi lett volna jobb? Ha magára hagyom? Elkóborol valamerre, leissza magát, megtalálják valami szemetek és megölik? Még hálás is lenne érte… Vagy. Hazamegy és ő öli meg magát. Ezt nem tenné meg az anyjával…

De. Megtenné.

Azt mondta, az állomásra tart. Nem haza megy. Legalábbis nem ide… A nagyapjához? Csak nem.

Miért, mellettem jobb neki? – kezdett vad járkálásba Axel – Nem ártottam többet neki eddig is, mint bárki más? És ha én teszem a pontot az i-re? Miattam öli meg magát? – rázkódó kézzel húzta ki a doboz cigarettát a zsebéből.

Melánia sokkal erősebb ennél. Sokkal erősebb nálam.

Meggyújtotta a cigit.

Most nincs miért erősnek lennie. És ehhez bizony – Axel szívott egy mély slukkot – te igen kevés vagy, öregem.

Megtorpant. Két kézzel fogta a fejét, a cigi lógott ki a szájából, csak szívta és fújta ki a füstöt, nem is vett tisztán levegőt közben.

Úgy döntött, időben lép le. Mielőtt meglátná Melániát és meggondolná magát. Gyalog megy egy darabig, stoppol. Az jó lesz. Csak ne találkozzanak.

Elindult. Mit fog érezni Lánia, mire ideér és én sehol sem vagyok? Rohant tovább. Nem én voltam-e az utolsó esélye? Ha nem hívom, hova megy? Nem mondta, hogy lenne hova.

Azt mondta, velem jön.

Nem, azt mondta: „mindegy”.

Vissza kell mennem.

Axel sarkon fordult. Sosem volt még ilyen bizonytalan és biztos valamiben egyszerre.

Visszaért a vasútállomásra, de Melánia még nem volt sehol.

Mi van, ha átvert és nem jön ide? Mi van, ha már késő?!

Axel a jegypénztárhoz ment, próbált nem a legrosszabbra gondolni.

Aztán rájött, hogy nem tudja, meddig kér jegyet.

– Jónapot. Kérnék… A Déliig két diákot.

A pénztáros, bár ujjak híján volt, hamar kinyomtatta a jegyeket, Axel pedig fizetett. Ez a pénz Márkáé volt, másnap kellett volna neki odaadnia, ám ez jelenleg nem érdekelte. Az sem érdekelte, hogy ezen a tartozásán kívül egy fityingje sincs.

„Személyvonat érkezik Keszthely felől…” – harsant föl az amúgy is recsegő bemondóból egy rekedt férfihang.

Hol vagy, Lánia?

Ahogy megfordult, látta, hogy a lány méterekre jár tőle és megkönnyebbülésében gyors tempóban megindult felé.

– Helló megint – torpant meg Melánia amikor egymás elé értek, ugyanazon az üres hangon szólt, ahogy a telefonban is, bár ennek Axel most kimondottan örült.

– Azt hittem már, hogy elvesztél – szakadt ki Axelből. Meg akarta ölelni a lányt, de érezte, hogy ez jelen pillanatban nem lenne jó lépés – Akkor… Velem tartasz? – kérdezte, bár biztos volt benne, hogy tudja előre a választ.

– Vagy te velem.

– Hova is?

– Szárszóra.

Erre Axel nem számított.

– Budára vettem jegyet.

– Nem érdekes. Előbb szállunk le.

– Hova megyünk? – aztán Axelnek bevillant a gondolat – Nellihez?

Melánia bólintott. Axel lelkéről egyszerre zuhant le egy sziklányi súly és nehezedett is rá egy hegyomlás. Rám itt nincs szükség – gondolta, keserűbben, mint szerette volna.

– Hát, akkor, elkísérlek, gondolom. Nellinél jobb helyen leszel, mint mellettem.

Megjelent a kanyarban a vonat.

„Személyvonat érkezik Keszthely felől és indul tovább Budapest Déli pályaudvar felé. A vonat megáll…”

Egyikük sem hallotta, hol áll meg – nem mintha érdekelte volna őket. A vonat hangosan csikorogva fékezett, mikor beért az állomásra, ők pedig fölszálltak. Sokáig nem szóltak egymáshoz, Axel Melánia arcát fürkészte, Melánia az ablakon túli semmit. Axelnek nem sok kedve volt Nellivel találkozni, aztán beismerte magának, hogy ez most nem arról szól, hogy neki mihez van kedve. Ha Nelli élve nyúzza is meg, neki oda kell kísérnie Melániát, mert a lánynak erre van szüksége. Talán a történtek után Nelli úgy sem vele lesz elfoglalva. Vagy ki tudja. Ennek nincs jelentősége – emlékeztette magát Axel – Nelli nekem senkim, ahogy már Lánia sem. Itt vagyok, amíg szüksége van rám. Aztán elhúzok oda, ahonnan jöttem. Azután…

– Nelli nincs otthon – vágta félbe Axel gondolatait Melánia hangja – Egy darabig nem is lesz.

– Akkor?

– Nálam maradt a lakáskulcsa még a múltkor. Elutaztak a szüleivel. Azt mondta, legyek ott, amíg haza nem jön.

– Ó – tört fel a sóhaj Axelből. Megértette. Olyan örömöt érzett hirtelen, amit ha Melánia csak sejtett volna, sosem bocsátotta volna meg neki. Bár jobban elnézve a lány pontosan tudta, mit érez. Úgy tűnt, hogy nem is érdekli.

– A következő a miénk, ha velem tartasz – mondta Melánia még mindig szenvtelenül, ezúttal a tekintete egyenesen Axelébe hasított.

– Hogyne – válaszolt Axel. Most észnél kell lennem, jobban, mint eddig bármikor – Itt leszek melletted, amíg jónak látod. Egy pillanattal sem tovább – tette hozzá magában.

***

A kulcs nyögve fordult egyet az ajtóban, és a zár kattant. Szinte magától nyílt ki az ajtó, mielőtt még Axelnek ideje lett volna meggondolni magát, hogy Melániával tart-e ebbe az idegen házba, ahol senki sem látná szívesen és ahol senki nem is láthatja, mert ha a lány épp nem is foglalkozik semminek a következményeivel, Axel tudta, hogy ha kiderül, hogy ő ott volt vele, akkor a következményeket mégiscsak Melániának kell viselnie.

Melánia belépett a folyosóra és lehajította a földre fekete táskáját, amit már a temetőben is magánál tartott és Axel rádöbbent, hogy ez a lány költözős felszerelése. Axel is bement és Melánia becsukta maguk mögött az ajtót.

Axel megköszörülte a torkát, hirtelen nem tudva állni a lány dermedt tekintetét a félhomály borította folyosón. Mintha valami kemény szert tolnál – gondolta.

Melánia első dolga az volt, hogy elindult a legnagyobb szoba felé és elhúzta a mustársárga sötétítőfüggönyt, ennek köszönhetően már a folyosó sem hatott olyan nyomasztónak.

– Nelliék mikor jönnek vissza? – lépett be utána Axel a szobába.

– Csak Nelli jön. Négy nap múlva.

– Én addigra nem lehetek itt – adott hangot gondolatainak Axel.

– Nem is leszel – mondta Melánia, miközben visszament a folyosóra. A fiú követte.

Axel nyelt egyet, igyekezett nem a lány szemébe nézni. Próbálta húzni az időt, maga sem tudta, miért.

– Mit szólnál hozzá – kezdte óvatosan, tudva, hogy most bármilyen javaslat sok lehet –, ha…

– Elmennénk venni egy vodkát? – folytatta Melánia, a spontaneitás őrült sugara csillant a tekintetében, ezt Axel pont elkapta és minden erejét összeszedve belenézett a lány szemébe.

– Például. Mondjuk, hogy miből, az más kérdés. De ha gondolod, elmegyek és csak hozok egyet.

– Van nálam pénz – Melánia hangjában a szemrehányás legapróbb rezdülése sem jelent meg Axel felvetésére.

– Akkor… Indulás?

Melánia válaszképpen kinyitotta az ajtót, majd a táskájához hajolt és kikutatta belőle a tárcáját.

Elindult kifele, az ajtóban azonban megtorpant.

– Te elmész vodkáért, meg amit szeretnél. Én dohányboltba megyek.

Axel szemöldöke finoman megrándult, de ezen kívül nem adta jelét meglepettségének.

– Tizenhat vagy.

– Vidéken vagyok.

– Oké.

Bezárták az ajtót és elindultak, Axel követte Melániát, aki az első ABC-nél megállt, kivett kétezer forintot a pénztárcájából és a többit Axelnek adta.

– Itt találkozunk – mondta Melánia, azzal továbbindult, bár Axel sehol nem látott dohányboltot a közelben.

A fiú bement az élelmiszerboltba. A redőnyök le voltak engedve, alig hagyva némi fényt betérni a helyiségbe. Ennek ellenére kivehető volt, hogy egy inkább sárga, semmint szőke hajú nő ült a kasszában és egy magazint lapozgatott elmélyülten. Egy lármás, németül karattyoló család tartózkodott még az üzletben, a szülők épp próbálták lenyugtatni visító fiukat, miközben egymással veszekedtek valamin. A klíma és a csemegéspult hűtője háttérzajként hangosan zúgott, a polcok megvilágítása annyira gyéres volt, hogy messziről nem lehetett kivenni a termékek feliratait.

Innen, ha három vodkát vinnék ki, sem tűnne fel senkinek.

Axel villámgyorsan meglelte az alkoholok tartózkodási helyét, lekapott egy üveg literes Kalinkát, majd vadászott mellé két másfeles tonikot is a hűtőből.

Amikor a kasszánál a még mindig feszült hangulatú, immár egy fokkal csöndesebb németek mögött állt – csak a fiúcska sipítozott még mindig –, kiszúrt valamit. Megvárta, hogy a család a fizetésnél tartson, majd a megfelelő pillanatban egy laza, de kimért mozdulattal levett egy csomag óvszert a kihelyezésről és a zsebébe suvasztotta.

– Jó napot kívánok – köszönt a kasszásnak, félig a német családon tartva tekintetét, elnézően mosolyogva.

– Jó napot – köszönt mosolytalanul a nő, a fejét csóválva, majd ő is a külföldiekre sandított – Hangosak, de legalább jó a bevétel.

– Na igen – válaszolt Axel ezúttal széles, kifejezetten a nőnek szóló mosollyal –, erről szól a szezon.

– Hát igen – mosolygott vissza a nő oldalra döntött fejjel, fél szemét a magazinban aktuálisan olvasgatott oldalon tartva, miközben lehúzta a vonalkódokat – Más valamit?

– Nem, köszönöm.

Axel fizetett, kitartást kívánt a kasszásnak, aki – mire ő megragadta az üvegeket, amiket megvásárolt – már beletemetkezett az újságlapozgatásba.

Több ilyen eladó kéne – vigyorodott el ezúttal őszintén a srác, mikor kitért a boltból és váratlanul képen vágta a majd’ negyven fok. Az emberi közönyt kiaknázatlan és épp ezért kimeríthetetlen forrásnak tartotta. Nem is érezte szégyellni valónak, hogy szívesen él vele.

Elindult az utcán abba az irányba, amerre Melánia ment, aztán nem túl messze az ABC-től, ahonnan kijött, de már az üzlet látótávolságán kívül leült egy padra. Letette maga mellé a vodkát és a két tonikot, majd kiszedte a zsebéből az óvszeres dobozt és elkezdte az ujjai között forgatni szórakozottan.

Az alatt a hat hónap alatt, hogy együtt voltak Melániával, sosem voltak együtt annyira. Melánia akkor még hitt dolgokban, voltak elhatározásai és az egyik ilyen az volt, hogy akkor fog lefeküdni valakivel, ha úgy érzi, hogy az a kapcsolat van olyan mély, mint amilyennél normális esetben az ember házasságra képes adni a fejét. Nem a házasságot akarta megvárni, csupán egy olyan intenzitású kapcsolatot, ami felér a fejében a házasság gondolatával. Axel ezt az elején egyáltalán nem tudta megérteni és nehezen is viselte, de ahogy teltek a hónapok, saját maga számára is meglepő módon, kezdte megérteni, hogy miről beszél a lány. Vagy csak Melánia telebeszélte a fejét addigra, ezt már nem tudta pontosan megmondani, de egy dolog bizonyos volt: ez a hozzáállás nagyon különbözött mindattól, amit Axel vallott, amit tanult és a magáévá tett hosszú évek alatt, de leginkább nagyon hasonlított ahhoz a mentalitáshoz, amit a fiú még gyerekként ismert és ami, ahogy a gyerekkora is, brutális hirtelenséggel veszett a semmibe. Amikor Melánia azt kérte tőle, hogy ezt az elhatározását tartsa tiszteletben, meg tudta tenni. Mert valóban tisztelte. Ezáltal pedig még inkább becsülte Melániát, amiről nem is sejtette, hogy jobban is lehetséges, mint amennyire már addigra egyébként is így volt. Most viszont elképzelhető, valószínű, hogy ennek vége. Nem a tiszteletnek persze, hanem ennek a gondolkodásnak.

Axel azt hitte, hogy ennek örülni fog, ehelyett inkább érzett csalódottságot és keserűséget.

Ennek nem lesz szabad így történnie. Őt talán most nem érdekli, hogy ki volt, amikor mi együtt voltunk, de engem igen. Ha le akar velem feküdni, nem hagyhatom. Főleg most, főleg így. Nem vagyunk már együtt – emlékeztette magát Axel és tudta, hogy ebben nem téved. Talán Melánia nem foglalkozik túl sok mindennel, de egy dolog biztos, magához fog térni valamennyire, ez csak idő kérdése. Akkor pedig tudni fogja azt is, hogy ők már nem tartoznak egymáshoz. Az okát is. És holt biztos, hogy ezen nem akar majd változtatni.

Szóval akkor miért is szorongatom itt a kezemben ezt a csomag gumit?

Mert most magamban kéne bíznom, nem Lániában, az pedig ugyebár sosem volt egy életbiztosítás.

Visszatuszkolta a nadrágja zsebébe a dobozt. Túl sokat agyalok, amióta mi együtt voltunk. Ezt a rossz szokásomat le kellene tenni még idejében, mielőtt valaki olyanhoz vezetne, akivé nem akarok lenni. Észnél leszek, de csak mértékkel.

– Még jó, hogy a bolt előtt megvártál – lépett oda hozzá Melánia, két doboz cigit tartva a kezében.

– Ezt mind mára vetted, vagy gondoltál a holnapra is? – nézett Axel a dobozokra a lány kezében. Szokatlan látvány volt.

– Nem tudom, milyen holnapról beszélsz.

Axel felkelt a padról és elvett egy doboz cigit Melániától. Kibontotta, az ajkai közé kapott egy szálat és előszedte az öngyújtóját.

– Kösz – szűrte ki a fogai közül a cigi mellett.

Melánia kivette a cigit Axel szájából és a sajátjához emelte.

– Nincs mit – elvette a fiútól a gyújtót és lángra lobbantotta a cigarettát.

Axel kurtán felnevetett, le sem véve a szemét a lány szájából kikandikáló égő cigiről és kivett még egy szálat a dobozból. A lány kezéhez nyúlt az öngyújtóért, de a gyújtó helyett Melánia kezén maradtak az ujjai, tekintete a lány száján.

Le is tüdőzöd, vagy csak játszunk?

De Melánia letüdőzte. Elsőre Axel megítélése alapján mélyebb slukkot szívott a kelleténél, mégsem köhögött.

Axelből előtört a kísértés, hogy kitépje Melánia szájából a cigit és megcsókolja a lányt, de erőt vett magán és visszakaparintva Melánia kezéből az öngyújtóját csak rágyújtott.

Csöndben baktattak Nelliék utcája felé, Axel oda-oda sandított Melániára, figyelte, hogyan fújja ki a füstöt a lány, hogyan tartja a cigit a szájában, majd hogyan dobja el a csikket – amiért egy Moszkva téri csöves még ölni tudott volna –, az utcába befordulva. Nelliék elé érve Axel is elnyomta a cigijét a kerítés kövezett talpának egyik repedésében, otthagyva a csikket és követte Melániát a házba.

Axel most mérte föl először, mekkora is Nelliék otthona, mikor halaszthatatlan késztetésének engedve nekiállt a mellékhelyiséget felkutatni. A szűk, ám meglehetősen hosszú belépőből több ajtó is nyílt, az első Nelli szüleinek tágas és megdöbbentően üres hálószobájáé volt, magas, sötét lakkozású ruhásszekrénnyel, egy azonos kinézetű komóddal, kopottsárga, virágforma lenyomatokkal borított tapétával, a mustárszínű függönnyel és a szoba közepén két egymás mellé tolt fakeretes ággyal. A matracok felhuzatolva, az ágynemű hiányzott. Axelnek eszébe ötlött, hogy Nelli szülei válófélben voltak épp, mikor utoljára hallott a lány felől. Rögtön meglelte a fürdőszobát is a háló mellett, de WC nem volt sehol. A folyosó másik oldalán, szemben a fürdővel, egy közepesebb halotti tor megrendezéséhez elegendő kapacitású konyha terült el. A folyosó végén pedig egy masszív, egyszerű falépcső vezetett az emeletre, ahol valószínűleg Nelli lakott, de Axel úgy érezte, ezt nem most fogja kideríteni.

– Öhm, klotyó is van ebben a lakásban? – kiabált be a konyhába, mert utoljára arra látta Melániát eltűnni.

Melánia a konyhából nyíló üvegajtóból nézett vissza, a küszöbön állva, a teraszra tartott pont.

– A lépcső mögött – mosolyodott el futólag.

Hogy hol?

Axel benézett a lépcső mögé, és valóban, az aljában fölfedezte az általa valaha látott legszűkebb mellékhelyiséget, úgyhogy azonnal be is vetette magát oda.

Melánia mindeközben rágyújtott a teraszon és hívta Nellit.

– Szia Lánya – kiabált bele a telefonba barátnője, a vonal túlsó végén talán hajókürt szólt, de bármi is volt az, elég hangos lett volna ahhoz, hogy feltámassza még a keresztúri temetőben pihenő holtakat is.

Melánia elhessegette a gondolatot.

– Szervusz, megérkeztem.

– Áh – Nelli szájából még a sóhaj is üvöltésnek sült el abban a hangzavarban – Nagyon örülök neki!

Némi hezitálás után megkérdezte:

– Hogy vagy, drágám?

– A legjobban, ahogy most csak lenni lehet – Melánia nem akarta aggasztani barátnőjét lelkiállapotának mikéntjével, meg nem is kívánt gondolni a lelke állapotára. Mély slukkot szívott a cigiből, úgy folytatta – Elleszek itt, amíg vissza nem jössz.

– Négy nap és ott vagyok neked. Olyan bűntudatom van, hogy ilyen kibaszott messze vagyok. Egész éjjel ezen agyaltam.

– Ne agyalj annyit. Élvezd a közös időt a szüleiddel, szükségük van rád. Nekem meg magányra van szükségem – hazudta Melánia, pedig sosem tudott jól hazudni. Főleg nem Nellinek. Most viszont a legkevésbé sem esett nehezére.

– Anyáék mondták, hogy ha bármire szükséged van, egy szavadba kerül. De légy szíves, szólj.

– Köszönöm.

– Jut eszembe, van egy pizza a fagyasztóban, azt edd meg! Meg úgy egyébként is, ami kell, használd, nehogy fölhívj, hogy engedélyt kérj, vagy még rosszabb, hogy ne csinálj valamit csak amiatt, hogy nehogy gondot okozz vele. Ismerem a faszságaidat. Engedd el magad, jó?

– Köszönöm – ismételte meg Melánia –, pont meg akartam kérdezni, hogy felgyújthatom-e a házat, de így már lelkiismeretfurdalás nélkül meg tudom tenni. Mindig ilyen halálra vágytam. Szerintem megvárom a klotyón ülve, hogy rám omoljon a lépcső. Még jó, hogy nálatok minden fából van.

– Akkora nyaklevest kapsz, ha hazaértem, hogy a lépcső adja majd a másikat! – válaszolt Nelli feszülten, a hangjából aggodalom és megkönnyebbülés különös kombinációja érződött ki. Megnyugodott, hogy Melánia nem hagyta a humorát a temetőben és ideges volt, mert ezt a temetőbe való humort inkább érezte valósnak, mint bármi másnak.

– Biztos megleszel egyedül? – kérdezte, bár számított rá, hogy megnyugtató választ úgy sem kap majd.

– Hát, nem is tudom – húzta barátnője idegeit Melánia –, most már kicsit tartok a lépcsőtől.

Nelliből feszült nevetés tört fel.

– Megleszek – mondta Melánia és elnyomta a cigit a terasz mellett a fűben – Kellemes időtöltést. Megyek, meglátogatom azt a pizzát.

– Nagyon helyes – válaszolt bizonytalanul Nelli. Nem érezte magát nyugodtabbnak ez után a beszélgetés után.

– Szia – köszönt el Melánia és letette a telefont, mielőtt még Nelli visszaköszönhetett volna. Ez az egész beszélgetés, amit lefolytatott a barátnőjével rendkívül távol állt mindattól, amilyen Melánia ezelőtt volt. De ő most nem kívánt arra gondolni, hogy mi volt korábban, élvezte ezt a más állapotot. Csak arra tudott gondolni, hogy ez, ami most van, mennyivel jobb. Hogy ezután már ez lesz mindig…

Hatalmas gombócot érzett a torkában és tudta, hogy másodpercek választják el egy zokogórohamtól, úgyhogy gyorsan visszament a konyhába, majd elkiabálta magát:

– Hova tetted a piát?

Rögtön jött a válasz a mosdó felől, hogy „a folyosón van”, és Melánia már ott is volt és a következő percben – mikor hallotta, hogy Axel lehúzta a vécét – azon kapta magát, hogy a poharába bekevert vodka-tonik jelentős részét elpusztította. Némi lelkiismeretfurdalás következtében utántöltötte a hiányzó mennyiséget, majd készített Axelnek is egy pohárral az elixírből.

– Á – lépett be a konyhába Axel –, szóval ez a vacsi – próbálta, de nem bírta leplezni ingerültségét, ami abból fakadt, hogy már idejét sem tudta, mikor evett utoljára.

– Ez csak az ebéd. A vacsi pizza lesz. Ha gondolod, mindjárt – mosolygott rá a lány az utolsó szónál, mire Axel nyomban elfelejtette, hogy éhes volt. Elindult Melánia felé és közelebb lépett hozzá, mint amennyire eredetileg tervezte. Érezte az ismerős, kezelhetetlen vibrálást kettejük között. Avagy kezelhető lenne, ha…

De egy perccel sem tovább. Ezt ígértem magamnak. Be fogom tartani – gondolta, majd le sem véve tekintetét a lányról a pultra kikészített pohárhoz nyúlt.

– A-a – csóválta a fejét Melánia – az az enyém.

– Nem mindegy?

– Nem. Ezt már megkezdtem.

Axel felvonta az egyik szemöldökét.

– Nem tűnt úgy, hogy allergiás lennék a nyáladra. A másik pedig: nélkülem ittál?

Aztán a fiú hirtelen indíttatásból közelebb hajolt Melániához, mire a lány nem hogy elhúzódott volna, de Axel meglepetésére felszegte a fejét, ezáltal még kisebbé téve a távolságot kettejük között.

– Ittál bizony – mondta Axel megérezve a lány leheletén a tonik lágy érintését és ellenállva minden veszélyes kísértésnek gyorsan beleivott Melánia poharába.

Miközben ivott, elfordult Melániától és nekidőlt a konyhapultnak. Két korty után ráébredt arra, hogy ez vesztes csata lesz. Ketten, egy üres házban, a ki-, illetve beszámíthatatlan Melániával, mindez az volt, amiről mindeddig álmodott. Most miért is nem akarja?

Még nem ittam semennyit ahhoz, hogy ez kérdés legyen – válaszolt magának és ezzel lezártnak tekintette a dolgot. Még annyit tett hozzá, hogy és nem iszom annyit, hogy ezt másképp gondoljam.

– Na hol az a pizza – ez a kérdés kijelentésként sült el, mivel Axel elfelejtette a hangsúlyt felvinni, ahogy meglátta, hogy Melánia elveszi a cigisdobozt a pultról.

– A fagyasztóban megleled – válaszolt Melánia –, én meg elszívok egy cigit.

– Vagy – érintette meg Axel a lánynak azt a kezét, amiben a dobozt tartotta – elszívunk egy cigit, aztán eszünk.

– És ki rakja be a pizzát a sütőbe?

– Majd én. Pizzázni már pizzáztunk együtt. De még sosem cigiztem veled. Mármint az idefele út nem igazán számít.

– Na, akkor élj a lehetőséggel – mutatott Melánia a teraszajtó felé.

Kimentek, leültek a terasz szélére és rágyújtottak. Valamiféle nyomasztó csend telepedett kettejük közé, ahogy szívták egymás mellett a cigit és Axelt ez nagyon zavarta. Sosem voltak nyomasztó csöndjeik. De nem merte megkérdezni, mi jár a lány fejében, mert félt a választól. Vagy inkább attól félt, hogy mit okoz majd a válasz kettejük között. Nem akart önző lenni, mégis olyan boldogsággal töltötte el a tudat, hogy itt vannak egymás mellett, egy karnyújtásnyira sem, hogy még nem érezte magát késznek arra, hogy lemondjon erről a fantasztikus érzésről. Mintha az, hogy együtt dohányoznak, csak még közelebb hozta volna őket egymáshoz.

Szinte észrevétlenül megrázta a fejét.

Lett egy közös káros szokásunk, aztán mi van.

– Kihozom a vodkát – mormolta, odaadta a lánynak a cigijét, majd bement az italért. Kihozta Melániának a megkezdetlen pohár italt, a lány pedig bólintott és beleivott. Kicsit többet ivott belőle, mint amit Axel így üres gyomorra hirtelen jó ötletnek talált volna – konkrétan kiitta a pohár tartalmát –, főleg, hogy a keverés sem volt gyenge. A fiú csak egy pici kortyot ivott, remélve, hogy ez Melániának nem szúr szemet.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Melánia, letéve az üres poharat a terasz kövére. A beszédén érződött, hogy már kicsit lazított, de ahogy Axelre nézett, a tekintete éles volt. Élesebb volt, mint amit Axel figyelmen kívül tudott volna hagyni.

– Nem is tudom. Igazából semmi.

– Jó – mondta Melánia és szívott egy utolsó slukkot, mielőtt elnyomta a cigijét a fűben – Akkor most őszintén.

Ez egy kicsit rosszul esett Axelnek, bár nem mutatta jelét. Értette, miért mondja a lány, amit mond, de nem akarta, hogy a közös időtöltésük ilyen fordulatot vegyen.

– Oké. Akkor őszintén – zongorázott a pohár oldalán az ujjaival Axel – Az járt a fejemben, hogy nem akarom ezt elbaszni.

– Mit?

– Ezt, hogy… Nem is tudom. Nézd… Csak szeretném élvezni ezt az időt, amit veled tölthetek. Nem érdekel, utána mi lesz…

– Engem sem.

– Úgy érzem, kár lenne elvesztegetni azt, ami most van, de…

– Mi van most?

Axel felhúzta magát a lány félittas értetlenségén és nagyot kortyolt a vodkából. Igazából tudta, hogy ez nem is értetlenség, hanem a leszarom-attitűd, de ez csak méginkább bosszantotta.

Rá kellett jönnie, hogy nem ismeri Melániának ezt az oldalát. Ez idegesítette igazán, mert eddig biztos volt abban, hogy senki sem ismeri nála jobban a lányt. Most pedig látta, hogy ő sem. Mert ezt a Melániát senki sem ismerheti.

Nem tudta, hogy ez így jó-e vagy sem. Az egyértelmű volt, hogy ez szükséges most, de vajon visszatér-e az a lány valaha is, akit ő ismert. Akit szeretett. Akit most is szeret.

Nem. Sosem fog visszatérni – világosodott meg Axel és azzal a lendülettel ki is itta a vodkát a poharából. Melánia, mintha olvasott volna a fiú gondolataiban, hasonlóan gyászos indíttatásból nyúlt saját üres pohara után, majd miután rájött, hogy nincs mit inni, illetve, hogy nem kap választ a kérdésére, felkelt és bement a konyhába. Axel elnyomta a cigijét és követte.

Megálltak a konyhapultnál, Axel szótlanul nézte, ahogy Melánia kever két újabb pohár vodka-tonikot, majd ugyanilyen szótlanul átvette azt, amelyiket a lány nyújtott felé, de ahelyett, hogy beleivott volna, ahogy Melánia tette, letette a poharat a pultra.

– Figyelj Lánia – mondta, és Melánia keze megállt a levegőben, miközben a poharat emelte el a szájától.

– Tudom, ez most semmit sem ér, hogy én mit pofázom és hogy talán a te szemedben már én sem érek semmit. Nem is hibáztatlak érte, ha így van. Nem tudom átérezni kellően, mit élhetsz át, nem is akarom megjátszani magam, bármilyen hihetetlenül hangzik ez. Tudom, hogy kurva szar most neked. De pont ezért legalább én szeretnék magamnál lenni annyira, hogy nem élek vissza ezzel a helyzettel. Nekem te mindig a legtöbbet fogod jelenteni, amit számomra ember jelenthet, ezt szeretném, ha tudnád – Melánia beleivott a vodkába, Axel pedig elhallgatott.

– Én nem akarok magamnál lenni – mondta Melánia, miután letette az üres poharat – A lehető legtávolabb szeretnék lenni magamtól. Abban bíztam, hogy melletted ez majd sikerül. Hogy te vagy a mestere annak, hogyan lehet kitérni magadból. Azt hiszed, én vagyok más? Te sem az az ember vagy, akinek ismertelek. Talán szerepet cseréltünk. De én nem ezt akarom.

Axelt megdöbbentette, hogy Melánia válaszolt a gondolataira, anélkül, hogy hangot adott volna azoknak.

– Mit akarsz akkor?

– Téged – válaszolta Melánia és megcsókolta Axelt.

Ez felkészületlenül érte. Nem tudta nem viszonozni a csókot, másra sem vágyott, mint Melánia közelségére, teljesen belemerült, maga alá gyűrte az érzés, a lány ajkainak érintése az ajkain, a nyelve, ahogy összefonódik az ő nyelvével, Melánia ujjai a tarkóján, ahogy közelebb húzódik, s olyan hevesen csókol, mint talán soha előtte.

Vagy ez a vodka.

Axel elhúzódott Melániától, bár nagyon nehezére esett.

– Lánia, ne… lépjünk át olyan határokat, amiket te nem akarsz.

Melánia felvonta a szemöldökét.

– Nem akarok?

– Nem. Nem akarsz.

– Miért, szerinted mit akarok?

– Szerintem… – Axel tudta, hogy most akár azt is elérheti, hogy Melánia hazaküldi, ha kimondja, amit gondol – Te sem tudod már, mit akarsz. De az biztos, hogy amikor még tudtad, akkor nem ezt akartad volna.

– Pontosan.

Ezt a választ a fiú nem tudta mire vélni.

– Az egy másik élet volt.

– Akkor viszont – vett nagy levegőt Axel – ezt most én nem akarom.

Melánia hátrébb lépett a fiútól. Axel érezte magán a lány tekintetét, de nem tudta állni, ezért inkább az italáért nyúlt és ivott.

– Milyen játék ez, hogy ha azt mondom, te kellesz nekem, én hirtelen nem kellek? Neked csak az kell, ami nem lehet a tiéd? Vagy hazudsz? Megint.

Axel felcsattant.

– Azt, hogy próbálok egy tisztességes ember lenni, miért kell rögtön hazugságnak venned? Ennyire hihetetlen ez az én számból, hogy nem akarom kihasználni azt, hogy labilis az érzelmi világod?

Ahogy kimondta ezt, megbánta, de látta, hogy elkésett a bűnbánatával. Melánia arcán átsuhant egy kétkedő mosoly és ahogy egyre feljebb húzódtak az ajkai, ez a mosoly olyan keserű arckifejezést kölcsönzött a lánynak, hogy ezt Axel nem bírta tétlenül viselni. A lány kezéért nyúlt, de Melánia kilavírozott a mozdulat elől, megragadta a vodkát és kiment a teraszra.

Axel magára maradt a konyhában. Tudta, hogy most jobb, ha nem követi Melániát, legalábbis egy darabig biztos. A pohárral a kezében megindult a bejárati ajtó felé, majd meg sem állt az utcáig. Ott rágyújtott. Leült a kerítés kövezett szélére, a jobb lába vadul járt, a gondolatai még inkább. Pro-kontrákat állított össze a fejében, próbálva eldönteni, hogy hazamenjen-e most, itt hagyva Melániát, vagy inkább hagyja, hogy ez az új Melánia belevigye valami olyasmibe, amit később akkor sem fog tudni helyreállítani, ha minden erejét megfeszíti.

Aztán meg ki tudja. Lehet, hogy később sem lesz mit megbánni. Elvégre ő maga is belátta, hogy ez a lány már egy másik ember.

Akkor hát maradni kéne?

Igen, itt kéne maradni. Ha más nem, hát azért, hogy Lánia ne egyedül töltse ezt a négy napot, amíg Nelli haza nem érkezik.

Sosem gondolta volna, hogy örülne neki, ha mostanában látná Nellit és most ez is eljött.

Ez a nap tele van meglepetésekkel – itta ki a maradék vodka-tonikot a pohárból Axel és visszaindult a házba, egyenesen a terasz felé.

Melánia még mindig a terasz szélén ücsörgött, az isten se tudja, hányadik cigijén volt már túl, de úgy látszott, hogy az italához nem nyúlt azóta, hogy kivitte magával.

– Nem vagyok annyira labilis, mint amennyire annak hiszel – szegezte Axelnek anélkül, hogy a fiúra nézett volna.

Axel szó nélkül leült mellé.

– Ha nem akarsz itt lenni velem, nem kell itt maradnod – folytatta a lány – Sajnálatból pláne ne maradj. Megleszek egyedül is. Hidd el, hogy jobban megleszek, mint melletted azzal a tudattal, hogy csak azért vagy velem, mert nem mersz magamra hagyni.

Axel ellenkezni akart, de rájött, hogy nem volna jogos. Megértette, mit érez Melánia, és tudta, hogy fordított esetben ő is ugyanígy érezne.

– Kisütöm a pizzát, ebédelünk, aztán kikísérlek az állomásra.

Ez volt az a mondat, aminek hallatára Axelen olyan pánik lett úrrá, hogy rögtön semmivé vált benne a korábbi monológja, amit a kerítés tövében lefolytatott. Melánia felé fordult.

– Itt akarok maradni veled.

Melánia először nem reagált erre, majd csak annyit mondott:

– Akkor maradhatsz is.

Axel már megörült, hogy talán mégsem okozott helyrehozhatatlan károkat, amikor Melánia folytatta.

– Majd te alszol lent, én meg fönt Nelli szobájában.

– Nem, Lánia – megfogta a lány kezét, aki ezúttal nem próbált meg kitérni az érintés elől, de nem is viszonozta azt sehogy – Én szeretnék veled lenni, amennyire csak lehet. Ha csak négy napig, hát csak addig. Sosem arról volt szó, hogy ne akarnám… Igen, ez hazugság volt. De csak azért mondtam ezt, mert nem akartam, hogy olyasmit tegyél, amit később megbánsz. És azt sem akartam, hogy az az idő, amikor együtt voltunk, ennek a fényében semmisüljön meg.

– Nem teszek olyasmit, amit megbánnék. Nincs már nagyon mit megbánnom, az az igazság.

– Ezt nem tudhatod…

– De, ezt pontosan tudom.

Axel elengedte Melánia kezét és a cigisdobozáért nyúlt.

– Nekem túl sokat jelent az a hat hónap, amit melletted töltöttem. Teljesen megváltoztam azután – lógott ki a szájából a cigi, miközben beszélt – Eleinte nagyon nem tetszett az irány, amibe elvittél, de a végén, mikor már értékelni tudtam mindazt, amit kaptam tőled… Hát, vége lett. Persze ez nem a te sarad. De én megkedveltem azt az embert, akivé miattad tudtam válni.

– Ezzel nincs is semmi baj. Te már ez az ember vagy, viszont én már nem kívánok olyan lenni, mint amilyennek te megismertél. Nem is kell nekünk együtt lennünk. Nem is leszünk.

Ezt fájt hallani Axelnek, de sikeresen a cigibe fojtotta bánatát.

– Viszont amíg itt vagy, csak addig, lehetne, hogy nem foglalkozunk azzal, hogy mi volt vagy mi lesz majd? Csak így van értelme annak, hogy itt maradsz velem. Ha ez arról kell, hogy szóljon, hogy mi nem olyan már, mint régen, vagy mi nem lesz már olyan… Akkor tényleg jobban teszed, ha mész.

Axel bólintott.

– Rendben van. Mostantól azért vagyok itt, mert itt vagyok – ez elég furán hangzott kimondva, mégis ez volt az igazság.

Erre a kijelentésre Melánia elmosolyodott. Ez volt a legőszintébb mosoly, amit Axel látott az arcán, ki tudja, mióta. Mindent hajlandó volt megtenni ezért a mosolyért.

– Azt hiszem hamar kifogyunk így a cigiből – jegyezte meg a fiú a dobozáért nyúlva. Melánia is belenézett a sajátjába és egyet kellett értenie.

– Ha megmondod, hol találom a dohányboltot, elmegyek cigiért – ajánlotta Axel.

– Mit szólnál, ha együtt mennénk? Elvégre még csak… Hány óra is van?

– Hát figyelj – halászta ki a zsebéből a mobilját Axel – a helyzet az, hogy négy óra múlt.

– Micsoda?

Melánia fejében visszapörgött az idő és délelőtt háromnegyed tizenegy lett. Eszébe jutott, hogyan kaptatott a poros úton a temető felé. A helybéliek azt szokták mondani, hogy ha meghalnak, mennek a hegyre, bár a temető valójában a hegy lábánál terült csak el, egy elhanyagolható emelkedő volt a település végében. Előtte repcemező terjeszkedett a végtelenbe, mögötte gyümölcsöskertek. A hegyen szelídgesztenye termett, Melánia gyerekkorában gyakran kerekedett fel oda a család pár falubéli baráttal, hogy aztán több nagy zsák gesztenyével visszatérhessenek és hetekig ehessék a koszorúkészítő Jucus gesztenyepüréjét, meg hogy Melánia szülei gesztenyét süthessenek a kertben, amíg a lányuk a helyi gyerekekkel focizik az utcán. Ahogy teltek az évek, becsatlakozott a focimérkőzésekbe Melánia öccse is, amit a kisfiú nagyon élvezett, Melánia már kevésbé, mert így a nála több, mint tíz évvel fiatalabb gyerekre kellett vigyáznia és oda volt a felhőtlen szórakozás.

– Hol jársz? – kérdezte óvatos mosollyal az arcán Axel. Melánia a fiúra pillantott és megrázta a fejét.

– Visszatértem az előző életembe. De már itt vagyok.

A hegy, a gesztenyék, Jucus püréje, a kerti sütögetés, a foci, mindez már teljesen mást jelent. Utálatot, lenézést, közönyt, szégyent, bűntudatot. Legfőkébb veszteséget. Nincs itt már mire gondolni.

– Most, hogy mindketten itt vagyunk – pattant fel Melánia a terasz széléről –, indulhatunk, ha gondolod.

Belekortyolt a tonikjába, majd visszatette a teraszra. Axel is feltápászkodott.

– A tárcád a lakásban van, nem?

Melánia bólintott és megindult a konyhába nyíló bejárat felé, majd megtorpant.

– Figyelj… Asszem én átöltöznék. Most jöttem rá, hogy egész nap abban voltam, amiben a temetésen. Jót tenne valami vidámabb, kevésbé meleg öltözék.

Axelre nézett – Bár neked sem ártana egy csere. Nézz be Nelli apjának a szekrényébe. Ott van a konyhával szemközti szobában. Nagyjából egyezhet a méret.

– Oké – vont vállat Axel, és követte Melániát a házba.

A sárga szobában – ahogy Axel magában hívta – állt egy batár nagy szekrény. De abban nem voltak ruhák, csak ágynemű, törölközők, cipők, rengeteg könyv és egy elnyűttebb öltöny. Axel szeme átfutott a könyveken, ám hamar megállapította, hogy nem érdeklődik. A nagy részük szakirodalom volt, szociológia, politológia, gyermeknevelés, fejlődéstan. Axelnek eszébe jutott, hogy Nelli apja pedagógus. A munka, amit ő sosem végezne. Főleg nem ennyi pénzért. A szekrény méretéhez képest patikarend uralkodott benne, Axel sosem látott még lakásban ekkora zárt helyen ilyen kevés dolgot tárolni, főleg nem ilyen rendezetten. A szekrény mellett egy szintén viszonylag nagyobb komód állt, a tetején hatalmas plazmaképernyős tévével. Vajon mit dolgozhat Nelli anyja? – morfondírozott Axel, ahogy az első fiókot húzta ki – zoknik, alsógatyák, az alsó tuti nem a méretem –, a második fiókba ingek voltak behajtogatva – nem értem, miért nem akasztón tárolja az öreg –, a harmadikban pólók és nadrágok – na ez az – óvatosan kiemelt a pólók közül egy egyszerű szürkét, amihez talált egy farmer rövidgatyát is. Végig mérte őket a tekintetével, úgy tűnt tényleg az ő mérete lesz. Aztán kiváncsiságból kihúzta a harmadik fiókot is, hátha ott tartják Nelli szülei a szexjátékaikat. Ebben is törölközők voltak, de már sokkal hanyagabbul hajtogatva, mint a többi holmi. Axel benyúlt a kupac alá. Az ujjai rátapintottak egy félreismerhetetlen tárgyra – egy pisztoly markolata volt. Elvette a kezét róla. Becsukta a fiókot, és csak állt ott a komód előtt, talán egy percig is, míg meg nem jelent a szobaajtóban Melánia.

– Na, mi van, nem találtál neked valót? – kérdezte, mire Axel kizökkent révületéből.

– De – fordult a lány felé –, csak nem volt olyan egyszerű rátalálni a ruhákra Az általános fejlődéstan és a Metamorfózisok között.

– Nem is tudtam, hogy ilyen tudományos témák iránt érdeklődsz.

– Nem is.

Amíg Axel nekiállt öltözni, Melánia kiment a folyosóra a pénztárcájáért. Szerencsére volt félretett pénze – a nagyapja év közben adott neki zsebpénzt, ő pedig gyűjtögette – még nagyobb szerencse volt, hogy vitt belőle magával Balatonra is. Négy napra biztos elég, ilyesfajta mérsékelten kicsapongó életmód mellett – ha van ilyen kifejezés –, utána meg keres magának valami munkát. Legalább nem telnek üresen a napok. Bár jobb volna, ha sehogy sem telnének.

– Kész vagyok – lépett hozzá Axel és Melániának hirtelen kedve lett volna átölelni a fiút, de nem tette, mert nem akarta, hogy megint érzelmileg labilisnak bélyegezzék. Tudta jól, hogy igaz lenne, hallani mégis rosszabb volt. Végignéztek egymáson – Axelen csak picit lógtak a ruhák – bár ez jól állt neki –, a magasság stimmelt, Nelli apja sem volt egy alacsony férfi, csak nem volt olyan sovány, mint Axel.

Ez a vidámabb? – gondolta Axel, ahogy meglátta Melánián a fekete sortot a fekete toppal, de nem kommentálta. Az viszont szemet szúrt neki, hogy Melánia fogyott azóta, hogy ők szakítottak. Ahhoz pont eleget, hogy feltűnő legyen ilyen kevés ruhában. Valamikor még tetszett is volna neki ez a dolog, de most nem igazán tudott pozitívan tekinteni rá. Most jobban örült volna annak a kicsit husi lánynak, akinek a világon a legvidámabb nevetése van, és aki humorral áll minden nehézséghez. Sok mindent meg tudott volna tenni érte, hogy visszahozza azt a lányt.

– Jól nézel ki – mondta, mert ez végül is igaz volt.

– Te is – válaszolt kurtán Melánia, és nekiindultak cigiért.

Útközben Axel kifejtette Melániának, hogy jobban járnának, ha dohányt vennének, meg hüvelyt, meg persze töltőt, mert sokkal olcsóbb lenne, meg sokkal minőségibb is. Melánia beleegyezett, azzal a feltétellel, hogy Axel fogja tölteni a cigit.

– Megtanítom, hogyan kell, nem nagy dolog. Ha belejössz, öt másodperc alatt lesz egy fullos cigid. Bár jobb lenne, ha nem…

– Oké, benne vagyok.

Mikor elérték a tömeget a fő utcánál, egy darabig esetlenül lavíroztak, majd Melánia váratlanul megragadta Axel kezét, hogy könnyebb legyen keresztülvágni a sokaságon. Akkor sem engedte el azt, amikor már nyugodtabb szakaszra értek. Ahogy lassítottak és Axel rájött, hogy a lány nem fogja elengedni, megszorította Melánia kezét. Kézen fogva sétáltak el a dohányboltig és akkor sem szívesen váltak szét, mikor Axel elkérte Melánia pénztárcáját és bement a dohányért.

Axel kilépett a boltból zsebében a tárcával, hóna alatt a doboz hüvellyel, egyik kezében a töltőt és a dohányt fogta, a másik kezét pedig Melánia felé nyújtotta. Nem sok szót váltottak hazafelé menet, csak egymásba kapaszkodva ballagtak, még csak nem is tempósan, ahogy gimi alatt tették mindig. Talán rájöttek, hogy nincs is hova sietni, vagy csak már nem volt hova. Axel rágyújtani sem akart, mert akkor el kellett volna engednie Melánia kezét, de kénytelen volt, mert Melánia közölte, hogy elszív egy cigit.

Nelliéknél aztán Axel – gondolva a későbbiekre – nekiállt a cigigyártásnak, Melánia pedig kevert még egy pohár vodka-tonikot mindkettőjüknek, aztán leült nézni a fiú cigitöltő művészetét. Axel keze nagyon gyorsan mozgott, Melánia nem győzött ámulni rajta, pár perc alatt előtte termett legalább másfél doboz cigi, és még mindig nagyon sok dohány maradt.

– Na, megtanítsalak? – kérdezte Axel, majd meglátva a lány arckifejezését, elmosolyodott – Ne aggódj, nem olyan bonyolult, mint amilyennek tűnhet, csak nekem már a rutin mozgatja a kezemet, így nem nagyon lehetett időd megfigyelni, hogy mit csinálok.

– Jó – adta be a derekát Melánia – Bár ha te hazamész, vennem kell egy másik töltőt.

– Miért? – kérdezte még mindig mosolyogva Axel – Ez harapni fog?

Melánia kurtán felnevetett.

– Ezt itt hagyom neked. Egyrészt nekem van Budán vagy négy ilyenem. Másrészt ez a tiéd – mondta Axel és átengedte a székét Melániának – Gyere, profit faragunk belőled.

– Ahogy megkívánja, mester – ült le Melánia, Axel pedig hátulról fölé hajolva átkarolta a lány vállát, és elkezdte lassan bemutatni a cigarettagyártás folyamatát. Az arca nagyon közel volt Melánia nyakához, érezte a lány bőrének illatát, kicsit olyan volt, mint a mézes tej, némi vodkával fűszerezve, dohányfüstös jegyekkel. Axel nem tudta, miért, de nagyon kívánatosnak találta ezt az új kombinációt. Kifinomult szaglása volt – csak úgy, mint a hallása –, annak ellenére, hogy tizenkét éves kora óta masszívan dohányzott. Maga is meglepődött ezen rendszeresen, bár tudta, hogy a jó szaglást valószínűleg az apjától örökölte. Legalábbis, azt biztosan tudhatta, hogy az anyjától nem.

Melánia nehezen tudott koncentrálni a cigitöltésre, miközben a nyakán érezte Axel legapróbb lélegzetvételeit is. Enyhén oldalra döntötte a fejét, ahogy Axel orra hozzáért a bőréhez, majd a fiú ajkai is, Melánia pedig beleborzongott.

– Megkívánnék valamit – suttogta Axel két Melánia nyakába lehelt csók között – Bár az egy merőben más káros szenvedély.

Melánia érzékei lesokkolódtak Axel érintéseitől, szavaitól, egy felől mindene megmozdult volna, másfelől, mint akit kővé dermesztettek. Érezte Axel nyelvét, ahogy a nyakát simogatja, ahogy a fiú gyengéden megharapja a fülcimpáját. Ez új volt. Ebben még nem volt része. Az a sok esetlenkedés, ami a kapcsolatuknak ezt a területét jellemezte, csak hogy ne lépjenek át bizonyos határokat… Az a furcsa óvatosság, ami annyira más volt, mint ez most.

Most nincsenek határok.

Melánia Axel felé fordította a fejét és az ajkaik találkoztak. Nem volt ebben a találkozásban semmi kimért és semmi elkapkodott sem. Pont olyan volt, mint mindig lennie kellett volna. Sosem hagyták volna abba, ha Melániának nem lett volna olyan rohadtul kényelmetlen ez a nyakatekert szög.

Axel nehezen, de rávette magát, hogy elvegye az ajkait Melániáéiról. Lehelt még egy könnyed csókot a lány szájára, aztán elhúzódott.

– Sosem fogsz így megtanulni cigit tölteni – mondta rekedtesen, a hangja elveszett valahol a csók közben.

– Így nem is akarok sosem.

Melánia rátette a kezét Axelére, aki a lány vállán pihentette az övét.

– Hé – fordult felé Melánia ezúttal az egész testével. Axel hezitált és Melánia érezte ezt. Tudta, hogy a fiú mit akar, ugyanazt akarták, de azt is tudta, még mindig fél, hogy lerombolja az eddig felépítetteket. Melánia viszont valóban hitt abban, hogy nincs mit lerombolni.

A fiú nyakára tette a kezét és közelebb vonta magához. Megcsókolta még egyszer. Axel egyáltalán nem ellenkezett. Kezdett benne felülkerekedni egy ősi ösztön, közelebb húzódott Melániához, Melánia felállt a székről. Még mindig nem engedték el egymást. Percekig álltak egymásba fonódva a konyhaasztal mellett, a csókjuk pedig egyre mélyebb volt és egyre visszavonhatatlanabb. Axel neki tolta Melániát az asztalnak, lassan kezdtek eldőlni az asztalon, ezért Melánia felült rá. Ahogy stabil helyre jutott, Axel köré fonta a lábait és közelebb húzta velük magához. Axel itt vesztette el a fejét. Egyik keze a lány csípőjén körözött, másikkal a lány topja alá nyúlt, végigsimított a hasán, a mellén. Melánia mindkét kezével tolta felfele Axelen a pólót, ujjai végigsiklottak a fiú hasizmain, a hegei fölött, amiket már nagyon jól ismert, a hátán. Axel elengedte Melániát, de csak addig, hogy ledobja magáról a pólót, aztán folytatták, ahol abbahagyták. Próbálta lefejteni Melánia fölsőjét is, de a lány nagyon szorosan tartotta őt maga mellett, a keze Axel nadrágzsebébe tért át és még közelebb húzta magához a fiút. Axel érezte, hogy szétrobban. Elhúzódott Melániától, hogy levegye róla a topot, Melánia pedig megelőzte. Lehajította azt a földre, és visszahúzta magához Axelt.