Ha valaki bármilyen hasonlóságot vél felfedezni a történet soraiban

a valósággal, az kivételes fantáziájának eredménye.

––––––––

A szerző korábban megjelent könyvei:

Érzelmi vírusveszély, 2012

Teremtő erő, 2016

Talán mindörökké, 2018

Bármi megtörténhet, 2019

Menekülés, New York, szerelem, 2021

––––––––

© Czank Nelli, 2022

Borítóterv: Coverist Studio

Szerkesztés: Münz András

Nyomdai előkészítés: NovaBook

––––––––

Készült 2022-ben a Korrekt Nyomdában

Felelős vezető: Barkó Imre

Felelős kiadó: Gallwitzné Czank Kornélia Anna

ISBN: 978-615-01-7666-6

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

Mauritius, az édeni menedék (1, #1)

Prológus

1. | New York

2. | New York

3. | New York

4. | New York

5. | New York

6. | New York

7. | Mauritius

8. | Mauritius

9. | Mauritius

10. | Mauritius

11. | New York

12. | Mauritius

13. | Mauritius

14. | New York

15. | Mauritius

16. | New York

17. | Mauritius

18. | Mauritius

19. | Mauritius

20. | New York

21. | Mauritius

22. | New York

23. | Mauritius

24. | New York

25. | Mauritius

26. | New York

27. | Mauritius

28. | New York

29. | New York

30. | New York

31. | New York

32. | New York

33. | New York

34. | New York – négy nappal később

Epilógus | Mauritius – négy hónappal később

Fülszöveg

„Mindig lesz valaki, akit hibáztathatunk, és talán néha igazunk is lesz. De mit szeretnél jobban, hogy igazad legyen, vagy hogy boldog legyél?”

Yehuda Berg

Prológus

A fiatal nő a Crystal és Társa cég üvegkalitkákra felosztott,  hatalmas irodájában ült, és szinte pislogás nélkül figyelte a számítógép képernyőjén végigfutó számsorokat. Nem akarta elhinni, amit lát. Újra és újra lefuttatta a képletet, de természetszerűen mindig ugyanarra az eredményre jutott. Valaki a cégnél a maga javára fordítja a befektetők pénzét. Legalábbis egy kis részét. Minden, a céghez beérkező összegből lecsippent valamennyit, egy letétenként változó értéket, ami a tranzakció után nem a költségvetésbe, hanem azonnal egy ismeretlen tulajdonú számlára kerül. Szinte észrevehetetlen módon. Vagyis eddig az volt, láthatatlan. Egészen véletlenül bukkant rá maga is az anomáliára. Gyakornokként számtalan kimutatást kellett elkészítenie, amit a szükséges rossz kategóriába sorolt. Nem is számított másra a három hónapos próbaidő leteltéig, mint táblázatok összeállítása, ami köztudottan a legunalmasabb munkafolyamatok egyike. Ám ő elfogadta a tényt, ha feljebb akar lépni, és másokhoz hasonlóan sokkal érdekesebb feladatokat kapni a főnökétől, ezeken keresztül vezet az út. Rendre el is végezte a munkáját. Gyártotta az excell táblákat, és közben igyekezett megérteni a magasabb összefüggéseket a cég életében, mi, miért is történik. Ekkor akadt rá az eltérésekre. Minimális összegek voltak ugyan, mégsem stimmeltek a számok. Pedig, ha valami nem szubjektív, mert tiszta és egyértelmű, azok a számok.

Körbenézett a teremben, de a saját terminálján kívül, sehol nem látott fényt. Jól elment az idő a kutatással, a munkatársai, a lányok, akiket már barátként tartott számon, régen hazamentek. Hiába biztatták erre őt is, nem hagyta nyugodni a felfedezett probléma, maradt, hogy a végére járjon.

Most viszont megborzongott. Valahogy rossz érzés kerítette hatalmába, pedig nem is ő járt tiltott ösvényen, hanem az, aki valójában megdézsmálja a cég bevételét. Na jó, mondjuk neki sem az volt a feladata, hogy kutasson egy ismeretlen fosztogató után. Nem is tudna ennél többet kideríteni, a számítógépes tudása eddig terjed. Majd az informatikai részleg leköveti a nyomokat, amiket talált. De hogy ezt eddig senki nem fedezte fel? Nem értette.

A rossz érzés nem engedett. Annyira elhatalmasodott rajta, hogy gyorsan készített egy másolatot a felfedezéséről, majd kilépett a programból, és a gépét is kikapcsolta.

Újra körbenézett, de semmi változást nem észlelt. Tökéletesen egyedül ült a hatalmas irodahelyiségben. Lekapcsolta a számítógép billentyűit megvilágító lámpát, és kabátját a karjára kapva, elindult a lift felé. Majdnem teljesen sötétben. Csak a mozgását érzékelő kisebb fények gyulladtak fel, követve az útját. Megnyomta a lift hívógombját, és toporogva várt. Türelmetlenül nyomta meg újra és újra, mintha így gyorsabban érne fel a harmadikra, ahol dolgozik. Lopva a háta mögé pillantott, már átkozta magát, amiért nem tartott a többiekkel. Ahelyett, hogy valamelyik népszerű szórakozóhelyen együtt szürcsölné a lányokkal a koktélokat, félelemtől összeszorult gyomorral várakozik. De miért van ez? Nem is csinált semmit. Ő nem, viszont más igen. Nagyon is. És az a valaki biztosan szeretné titokban tartani a kis akcióját.

Végre meghallotta, amint a lift lassít, majd megáll a szintjükön. Az ajtónyitás után azonnal be akart ugrani, de meglepetésére a kis fülke nem volt üres. José, a takarító érkezett meg vele, hogy míg a dolgozók kikapcsolódnak a napi mókuskerékből, vagy éppen az igazak álmát alusszák, rendbe tegye az irodát. Maga előtt tolva a tisztítószeres kocsiját, nagy lendülettel indult kifelé az ajtón, aminek eredményeként összeütköztek. A fiatal nő felkiáltott, részben az ijedtségtől, részben a kocsi kerekei okozta fájdalom miatt.

– Megbocsánat, kisasszony! – szabadkozott a takarító, törve a nyelvet. – Nem tudni, hogy valaki még itt. Remélni, nem történt nagy baj a lábbal – mutatott a kérdéses testrészre. Igazán szánakozó arcot vágott, akaratlanul is oldva a feszültséget.

– Nem José, dehogy, kutyabajom, csak megijedtem. Én sem számítottam a felbukkanására. De már megyek is – felelte a nő, és szándékának megfelelően beugrott a liftbe.

A kis kaland után valahogy megnyugodott. Abba kellene hagynia a képzelgést. Ugyan, milyen rossz dolog történhetne? Minden a szokott módon megy a maga útján. Mire leért a földszintre, sikerült erről meggyőznie magát, teljesen lecsillapodott a háborgó lelke. Az éjszakai portás köszönését is kedvesen fogadta.

– Jó pihenést kívánok, kisasszony!

Magának is – vágta rá majdnem, de időben észbe kapott. Jobb, ha a másik inkább nyitva tartja a szemét és a fülét, ha már egy irodaház őrzése a munkája.

– Köszönöm, George! – felelte végül.

– Ma nagyon sokáig maradt – folytatta az őr. – Egy ilyen fiatal hölgyet már biztos hiányol valaki.

A nő csak intett, nem törődve a másik túlzottan is bizalmas megjegyzésével. Alig várta, hogy az utcán legyen. A kivilágított utcán. Mert az üzleti negyed éjjel sem borul teljes sötétségbe. Ráadásul az előző nap leesett hó is visszaverte az utcai lámpák fényét. Fázósan összehúzta magán a kabátját, és a metró felé igyekezett. Elhaladt a New York-i tőzsde legismertebb jelképe, a Wall Street bikája mellett. Egy pillantást vetett az állat turisták által fényesre simogatott heréjére. Még el is mosolyodott. Még hogy valaki ettől remélje a szerencséjét! Ő aztán nem. Jobban hitt a tudásban, amit az egyetemen megszerzett. És persze a tapasztalatokban, melyeket jelenlegi munkájában gyűjtött. Meg fogja szolgálni a bizalmat, amit a cég beléfektetett. Holnap, igen, már holnap utánajár az egésznek, amit talált. Nem hagyja, hogy százak vagy inkább ezrek befektetése lássa kárát valaki kapzsiságának. Ezzel biztatva magát, sokkal lendületesebben lépdelt tovább.

1.

New York

Lily Pontier álmosan nyújtózott az ágyában. Miután kinyomta a telefon ébresztőjét, nem ugrott fel azonnal, szeretett lassan visszatérni a valóságos világba. Még akkor sem sietett ezzel, ha olyan fontos beszélgetés várt rá, mint amit erre a napra tervezett. Időpontot fog kérni a cégtulajdonos titkárnőjétől, hogy főnöke elé tárja a botrányos felfedezését.

Lassan készülődött. Iszogatta a teáját, üresen, ahogy szokta. A forró bögre kellemesen melegítette a kezét. Az ujjait szorosan rákulcsolva az ablakhoz indult, hogy meggyőződjön a kint uralkodó időjárásról. Csak bólintott, amikor beigazolódni látszott, amit az időjósok ígértek, teljes erőből szakadt a hó. Voltak bohókás pulóverei pontosan ilyen alkalmakra, de a munkahelyén ezeket nem viselhette, a cég másféle öltözéket tolerált csak. Bármennyire is kedvelte a színes ruhákat, a karján csilingelő karkötő-kiegészítőkkel, az irodában csak a számára unalmas, fekete-fehér kombináció volt elfogadott. Mintha a táblázatok megsértődnének, ha mondjuk, türkizkék blúzban feszítene – gondolta, miközben felhúzta a testszínű harisnyáját. Barna haját szoros kontyba tekerte, és csatokkal úgy rögzítette, hogy még a hamarosan fejére kerülő sapka sem tud majd kárt tenni a frizurájában. Egy ideig nézegette magát a fürdőszoba tükrében, majd felkapott egy sötétkék szemceruzát, hogy legalább a barna szeme köré rajzolt vonallal jelezze, léteznek még a színek. A mások által szépnek tartott arca azonnal életre kelt, sokat javítva a közérzetén.

A fekete-fehér hangulat azonban az utcán is rátalált. A sűrű hópelyhek fehér lepellel borították az alig takarított járdákat. A magas hóban lépkedve, lassanként átázó csizmája miatt viszont elég sötétnek, már-már feketének látta a világot. Szüksége volt valamire vagy valakire, aki kizökkenti ebből a – rá amúgy nem jellemző – melankóliából. Átélve a tömött metró borzalmait, az irodaházhoz közeledve megkapta a jelet, összefutott az egyik informatikus kollégájával. Rögtön egy ötlet kezdett körvonalazódni a fejében. Lehet, hogy vár még a bejelentéssel. Előbb talán maga jár utána annak, amit talált. A fiatal férfikolléga erről semmit nem sejtett, maga elé engedte az ajtóban, és kihasználva a lehetőséget, hogy beszélhetnek, azonnal a programja felől érdeklődött.

– Lily, este mit csinálsz? Lenne kedved egy mozihoz? Megígérted, hogy ha leesik a hó, akkor összehozzuk azt a randit.

A lánynak nevethetnékje támadt.

– Ha jól emlékszem, azt mondtam, ha piros hó esik. És te látsz valahol ilyet? – mutatott körbe.

– Részletkérdés. Az is csak egy szín – nevetett vele a kolléga. Nem vette zokon az ismételt visszautasítást. Az évődés már megszokott volt közöttük.

Futva érték el az éppen induló liftet, ami már tele volt türelmetlen dolgozni vágyókkal. Lily kiszállt a harmadikon, búcsút intve az érte epekedő férfinak.

– Az is lehet, hogy valamikor megkereslek – súgta oda neki, mielőtt az ajtó becsukódott.

Átfutott a fején, hogy esetleg a délelőtt folyamán átugorhatna a negyediken tanyázó informatikusokhoz, hogy, az őt szerelmével ostromló, Joe Davis segítségét kérje.

Az irodába érve látta, hogy utolsóként érkezett. Minden terminálnál bőszen dolgoztak már. Kibújt a kabátjából, lecserélte a latyaktól átnedvesedett csizmáját az elegáns kosztümjéhez passzoló fekete körömcipőre, és letelepedett a számítógépéhez. Amint a kódok beütése után megelevenedett a képernyő, ismét hatalmába kerítette az este tapasztalt, nyugtalanító érzés. Hirtelen ötlettől vezérelve, kihúzta a legfelső fiókot, ahol a jegyzetfüzetét tartotta. A halványlila naplóféle érintetlenül hevert a másolólapok tetején. Megrázta fejét. Ugyan kit érdekelnének egy gyakornok titkai! A nyugtalanság azért vele maradt. Lehet, hogy túl nagy falat lesz neki ez az egész. Mi lesz, ha az a valaki rájön, hogy egy kezdő készül leleplezni? Hatalmas a tét. Sok pénz, már-már vagyon, amiről szó van, nem beszélve a tisztességről. Ki tudja, mire vetemedne, hogy megőrizze az inkognitóját. És persze vakon senkiben sem bízhat meg. Újra csak a fejét rázta. Ez az üldözésmánia igazán nem a sajátja. Nem fog mindenkit nagyítóval figyelni, vajon sáros-e. Ez nem ő lenne. De mi van, ha pont Joe a ludas, akinek majd a segítségére számít? – kapott észbe. Végül is a képessége meglenne hozzá. Csak a személyisége nem olyan – győzködte magát. Miért? Mégis milyen embert keresel? Én semmilyet – rázta meg a fejét, lezárva a saját magával folytatott, fura beszélgetést. Majd a vezetők kiderítik, ha kedves a befektetőik pénze. Neki van éppen elég feladata.

Jó volt az elhatározás, de hiába, az ügy nem ment ki a fejéből. Elvetette a gondolatot, hogy átugrik Joe-hoz, és egyelőre még a bátorságot is gyűjtötte ahhoz, hogy felmenjen az ötödikre, a tulajdonosok szintjére, és megtegye azt a bejelentést.

Már elvégezte a délelőttre tervezett munkáját, amikor határozott. Vagy most, vagy soha. Kinyomtatta az ominózus dokumentumokat, beletette egy mappába, amit a hóna alá csapott, majd kis tükrében ellenőrizve a megjelenését, kiigazította a rúzst a száján. Ideje indulnia.

Az ötödiken a legteljesebb nyugalom fogadta. Nem is csodálkozott ezen, hisz mindössze két nagyobb iroda, a tulajdonosé és az ügyvezetőé volt ezen a szinten. Egyszer járt itt mindössze, a felvételi beszélgetésénél. Jól emlékezett, nem volt az olyan régen. Akkor az ügyvezető irodájában voltak, ahol az idősebb tulajdonos, Thomas Crystal a háttérben ült, hallgatta a kérdésekre adott válaszait, de nem szólt bele a beszélgetésbe. Néha beletúrt a már teljesen ősz hajába, és egy-egy helyes válasz alkalmával elmosolyodott, de mást nem tett. Teljességgel rábízta a vizsgáztatást a vezetőtársára. Ethan Morgan, a harmincas ügyvezető viszont, a jó szabású öltönyében kitett magáért. Csak úgy záporoztak a kérdései, és árgus szemmel figyelte minden reakcióját. Legkevesebb, hogy izzadt ezért a tenyere. Időnként úgy érezte, a férfi nem is a szavait, válaszait értékelte, sokkal inkább a feszes, és eddig ritkán viselt fehér blúza kötötte le a figyelmét. De ez csak egy benyomás volt, amit az izgalomnak tudott be. Morgan végül a szakmai dolgoknál maradt, több témára is rákérdezett, melynek eredményeként ő felvételt nyert a céghez. Amit most szeretett volna megszolgálni. Reggel óta tépelődött, hogy kihez jelentkezzen be, végül nem tett semmit, egyszerűen rábízta a sorsra. Amelyikük fogadni tudja, azzal osztja meg a felfedezését. Az hamar kiderült, hogy Ethan Morgan házon kívül tartózkodik, így maradt az idősebb tulajdonos. Mikor belépett az előtérbe, ahonnan az irodák nyíltak, a pultnál ülő titkárnő éppen egy női újságot lapozgatott. Kissé fontoskodva rákérdezett, milyen ügyben is keresi a cégalapítót.

– Szakmai – felelte Lily. – És ha lehet, most beszélnék vele.

A nő belelapozott az előtte szétnyitva heverő határidőnaplójába, majd a fejét csóválta.

– Hát nem tudom. Hamarosan érkezik egy vendég... – kezdte volna a kifogást, amikor nyílt az ajtó és Thomas Crystal kukkantott ki rajta. Szeme összeakadt a lányéval. Egy pillanatig méregették egymást, majd Lily bátorságot véve megszólította.

– Mr. Crystal, lenne pár perce? Szeretnék valamit megmutatni önnek. Fontos lenne.

A férfi habozott, ám a kíváncsisága győzött, és bólintott.

– Rendben, de tényleg csak néhány perc. Találkozóm lesz, amire szeretnék még felkészülni. Pippa, kérem – fordult a titkárnőjéhez –, hozza be nekem a dossziét, amit Ethan itt hagyott.

– Igen, Mr. Crystal, azonnal beviszem.

A cégalapító előre engedte Lilyt, majd behúzta maga után az ajtót.

– Miss...

– Lily Pontier vagyok, gyakornok – mutatkozott be a lány.

– Üdvözlöm, miss Pontier – szorította meg a kezét a férfi. – Milyen ügyben keresett meg engem? – kérdezte, hellyel kínálva a vendégét.

Lily vett egy nagy levegőt, és átnyújtotta a hóna alatt szorongatott mappát.

– Uram, nem is húzom az időt. Rájöttem, hogy valaki időről időre belepiszkál a... befektetésekbe. Egyenként kis összegekről van szó, de mégiscsak hiányoznak valahonnan. Nézze, itt! – mutatott az aláhúzott tételekre.

A férfi belelapozott az anyagba, majd jó egy percig tanulmányozta a táblázatokat. Lily látta a homlokán szaporodó ráncokat. Nem szorult magyarázatra. Mikor a másik felnézett az asztalára kiterített papírlapokból, komor tekintettel kérdezte.

– Maga egy gyakornok, hogyan talált rá ezekre az adatokra, mikor egy egész részleg elsiklott felette?

– Megmutatom – állt mellé a lány. – Csak ezt a képletet használtam, és eltekintettem a kerekítésektől. Olyan kis összegekről van szó, hogy csak akkor ütközik ki a különbség, ha a teljes adatállományon végigfuttatjuk.

– Ez mennyire egyszerű – rázta meg a fejét Crystal. Arcán a bosszúságot kíváncsiság váltotta fel.

Lily büszkeséget érzett. Remélte, hogy ezzel az akciójával bebiztosítja helyét a cégnél. Vagy nem.

Kivágódott az ajtó, és egy szép, fiatal nő lépett be rajta. Jelenség volt a javából. Magas volt és vékony. Az a típus, akin a legrondább ruha is jól állna. Nem mintha azt viselt volna. A királykék Dior kosztüm, mely finoman követte az alakját, az egyik legújabb modell volt. Szögegyenes, vörös haja is elegánsan keretezte az arcát. Az erős festés kiemelt rajta minden előnyös részletet. És láthatóan tudatában volt mindennek.

A nő rá se pillantott Lilyre, azonnal a férfihoz lépett.

– Apa! Hol van Ethan? – kérdezte magából kikelve. – Már mindenhol kerestem, de nem találom sehol. Még a telefonját sem veszi fel.

Crystal szeretettel ölelte át a lányát, és engedte, hogy az egy puszit adjon az arcára.

– Remélem – folytatta a nő feldúltan –, nem küldted el megint üzletet kötni az isten háta mögé.

– Emma, édesem, egy tárgyalás közepén járok. Amúgy meg fogalmam sincs, merre tartózkodik a kedves férjed.

Lily némi gúnyt érzett a hangjában.

– De húsz percen belül itt kell lennie – folytatta a férfi –, akkor érkezik az egyik nagybefektetőnk. Ezt nem passzolhatja ő sem.

– Szóval fogalmad sincs semmiről, és nem is falazol neki? – kérdezte csendesebben Emma, az apja arcát lesve.

– Szeretlek, drágám, de ezt most ne itt beszéljük meg – intett a fejével Lily felé.

– Jól van, rendben. Igazad van, mint mindig. Bocsánat, ha megzavartam valami fontosat.

– Ez most valóban az, fontos.

Lily furcsán érezte magát. Nem akart részese lenni tovább egy apja-lánya beszélgetésnek, így megköszönte a cégalapítónak, hogy fogadta.

– Én nem is zavarnék – nézett az ajtó irányába.

– Köszönöm, miss... Pontier

– Lily.

– Igen, Lily. És kérem, egyelőre ne tegyen említést erről senkinek – mutatta fel a férfi az átadott lapokat.

– Ez természetes – bólintott a lány, és magukra hagyta őket.

Kilépve az irodából szembetalálkozott a befelé igyekvő titkárnővel. A nő kissé ellenségesen nézett rá, amiért belógott a főnökéhez, de Lilyt ez a legkevésbé sem érdekelte. Megtette, amit kellett, innen már nem egyedül cipeli a titok terhét.

A délután csendesen és főként munkával telt Lilynek. Leszámítva azt, hogy Joe üldözte a szerelmével, nem történt semmi jelentős dolog. Pedig számított rá. Kicsit csalódott volt, amiért Thomas Crystal azonkívül, hogy ott az irodában megköszönte a közreműködését, nem reagált a határozottan jelentős bejelentésére. De részéről tényleg nem tehetett többet.

Mivel a megkönnyebbülés sokat lendített a hangulatán, a táblázatok gyártása mellett szakított időt, hogy levelezzen a lányokkal. Maud Kelly és Tracy Madison mindössze egy évvel korábban kezdtek a cégnél, de már állandó munkatársak voltak, és jelenleg újabb esti bulira készültek.

– Ma végre kieresztjük a gőzt. Hármasban, férfiak nélkül, csak magunkban – írta Tracy mindkettejüknek, teletűzdelve a levelét pikáns emojikkal. Lily majdnem felnevetett, még a rövid levélből is átjött, Tracy mennyire nem gondolta komolyan, amit leírt. Még hogy ő férfiak nélkül. Ah! Gyorsan körbepillantott, vajon ki láthatta még a levelet, de a kalitkaként funkcionáló, fejmagasságban végződő elválasztófalak távol tartottak minden kíváncsi tekintetet. Hasonló szellemben írt vissza a lánynak, és elfogadta a visszautasíthatatlan ajánlatot, amiből már ő sem szeretett volna kimaradni. Eszébe sem jutott, hogy az előző naphoz hasonlóan a borzongató sötétben túlórázzon. Már nem is volt miért.

Pontban öt órakor, szinte egyszerre nyomták meg a számítógép kikapcsológombját, és Tracy intett, hogy kövessék őt. Maudnak nem jelentett újdonságot, hogy munkájuk végeztével az irodaház földszinti mosdójába mennek. Határozott tervekkel. Lily ugyan nem értette őket azonnal, de jókedvűen ment utánuk.

A mosdóba érve Tracy, a magával cipelt sporttáskából két flitteres ruhát varázsolt elő. Az egyiket, egy fekete miniruhát, Lily elé tette, és méregetni kezdte.

– Na, azt hiszem, ez pont a te méreted.

Lily nem értette az egészet.

– A sajátommal mi a baj? – nézett végig magán. A kosztümje a színét leszámítva igazán csinosan állt rajta. Pont alkalmas lett volna egy koktél elfogyasztására.

– Hogy mi a baj? Az, hogy ettől a viselettől a pasik kedve még azelőtt lehervad, mielőtt szóba állnának velünk.

Maud, aki eddig mosolyogva hallgatta a beszélgetésüket, helyeslően bólintott.

– Öltözz csak át, addig úgysem hagy békén – bizonygatta, és ő is felvette a magával hozott, alakjára simuló ruháját.

– Szólhattatok volna előre nekem is. Mégis hová megyünk ma? – csóválta a fejét Lily, de azért engedelmesen gombolta a blúzát.

– Napközben derült ki, hogy lesz a közelben egy buli, amit semmi pénzért nem hagyhatunk ki. Bízz bennem! Nem fogod megbánni.

– És ti? Honnan vannak nálatok ezek a cuccok? – Csak forgatta a kezében, a neki szánt, csinos ruhadarabot.

Ezt a kérdést már Maud felelte meg, jelentőségteljesen nézve Lilyre.

– Mi, mindig, minden váratlan eseményre fel vagyunk készülve. Egy ilyenre is.

Percekkel később, kiigazítva a sminkjüket, egymást méregették a mosdó egész falat beborító tükre előtt. A szőke hajú, rikító vörös rúzst és ruhát viselő Tracy, a vidám, de jóval visszafogottabb, kékbe öltözött Maud és a semmit nem értő, de az árral úszni hajlandó Lily, a fekete flitteres csodában.

– Na, most már indulhatunk – nevetett a tükörképére Tracy. – Ilyen, mikor a Walt Street farkas-lányai vadászatra indulnak.

A korábban viselt kosztümöket tartalmazó sporttáskát az igen készséges portás pultja alá tették. Lily meg is állapította magában, hogy a lányok láthatóan nem először éltek a lehetőséggel. Kisebb feltűnést keltettek, miközben elhagyták az épületet.

A Dead Rabbit bár, ahová igyekeztek, sétatávolságra volt az irodától. Egymásba karolva, jókat nevetve igyekeztek menekülni az újra nekiinduló hóesés elől.

Mikor befordultak a sarkon, már a célegyenes felé, Lilynek furcsa érzése támadt. Mintha figyelné valaki őket. A mellettük elhaladó kocsi felé kapta a fejét, és azonnal látta, hogy nem tévedett. Thomas Crystal, a tulajdonos hajtott el mellettük. Nem lassított, de tekintete egy pillanatra összekapcsolódott a lányéval. Lilyn borzongás futott végig. A férfi komor arca nem sok jót ígért. Ekkora a baj? És pont ő indította el a lavinát a bejelentésével. A kedve, a fagyos időt mintának véve, rendesen alábbhagyott. Fázósan összefonta maga előtt a karját.

Ha legalább beszélhetne róla! De nem teheti. Szent ígéretet tett, hogy vár.

Az autó, ahogy jött, csendesen továbbsiklott a hólepte úton. Csak a kétségeket hagyta hátra.

A Dead Rabbit előtt hosszú sor kígyózott, mindenki bebocsátásra várt.

Tracy viszont nem lassított.

– Mindjárt intézem – szólt hátra a két lánynak, és előre furakodott a bejárathoz. Simán leperegtek róla az elégedetlenkedő megjegyzések. Tudta, mit akar, és ahhoz is tartotta magát.

Hosszú percekig nem történt semmi, csak a hóesés kezdett rá egyre jobban. Lilynek nem volt türelme a várakozáshoz.

– Ez itt mindig így megy? – nézett Maudra csalódottan.

– Nem, kizárólag a mi kedvünkért állnak sorban az emberek. Persze, hogy sokan vannak, ha egy csoda buli készül. És végre itt a lehetőség, hogy egy normális pasival találkozz,

– Pont itt? Nem gondolnám.

– Ne légy ünneprontó. Bemegyünk és bulizunk.

– Na, az nem itt lesz – tért vissza hozzájuk Tracy. Arcáról azonnal leolvasható volt az eredmény.

– Ez a disznó Lucas sem tud ma beengedni minket – háborgott hangosan.

– Nem azt mondtad, hogy ő bármit el tud intézni? – kérdezett rá Maud csalódottan.

– De. Általában így van. Ám, most a buli miatt, itt van a tulaj is, nincs semmilyen protekció.

– Akkor hiába öltöztünk ki?

– Soha nincs semmi hiába – csillant fel Tracy szeme. – Ma elmegyünk máshová, de holnapután, mikor állandó munkatársként Lily is a Crystal és társa céghez tartozik majd, itt ünnepelhetünk, a legjobb asztalt kapjuk. Megígérte ez a piszok.

Lily, aki eddig csendben álldogált mellettük, egy jelnek vette a történteket.

– Köszönöm a meghívást, de azt hiszem, én most hazamegyek. Hosszú napom volt, és amúgy is izgulok a továbbiak miatt. Ma nem is lennék igazán jó társaság.

– Ne csináld! Belevetjük magunkat az éjszakai életbe, és levadászunk három hímet. Nem adhatod fel ilyen könnyen.

Vagy mégis – gondolta Lily és egy határozott mozdulattal lesöpörte a kabátjára hullott hópelyheket.

– Köszönöm, hogy ennyire a szárnyaitok alá vettetek, de most tényleg hazamegyek. Valahogy nem vagyok bulis hangulatban.

– Jól van – villantott rá Tracy egy cinkos mosolyt. – Tudom, milyenek a nehéz napok.

– Még mennyire, hogy nehezek – hagyta rá Lily, de csak Thomas Crystalt látta maga előtt, ahogy a férfi szúrós tekintettel figyelte őt az autójából.

Miután röpke búcsút vettek egymástól, Lily egyedül folytatta az útját. Újfent elhaladt a bika mellett, ahol még este is fotózkodtak a turisták. Milyen jókedvűek! Nem úgy, mint ő. A felelősség súlya teljes erejével ránehezedett. Ez nem lesz így jó, ez aztán nem – gondolta, miközben elővette a bérletét, hogy metróra szálljon.

2.

New York

Másnap Lily tettre készen ébredt. Az éjszaka teljesen kisöpörte a fejéből a zaklatott gondolatokat. Igaza van a lányoknak, jobb, ha a saját ügyeivel foglalkozik. Lehet, hogy valóban ráférne egy újabb kapcsolat? Vajon készen áll rá? A barátja már két hónapja kiköltözött a bérelt lakásból, s bár közös megegyezéssel tették, azért hiányzott neki. Vagy, ha nem is pont ő, de valaki, aki megkérdezi például, hogy aludtál. Vagy elkészíti a teáját, és együtt, kéz a kézben nézik a hóesést.

Hú, ez már nagyon nyálas – nyitotta a fürdőszoba ajtaját jókedvűen.

Az irodába az elsők között érkezett. Az üvegkalitkák java része még üres volt, a lányok sem iparkodtak a munkanap megkezdésével. Amit persze egyáltalán nem bánt, örült, hogy nem kell beszélgetnie senkivel. Levetette a csizmáját, majd bekapcsolta a gépét, hogy megnézze a leveleit. Azonnal a szemébe ötlött a Thomas Crystaltól érkezett üzenet. Vett egy nagy levegőt, mielőtt megnyitotta.

Kérem, hogy pontban 12:00-kor keressen fel az irodában. És ahogy megbeszéltük, az ok maradjon köztünk.

Se egy megszólítás, se egy aláírás, csak a komoly szavak.

Lily letaglózottan nézte a képernyőt betöltő néhány sort.

Akkor most mi van? Valami rosszat tettem? Vagy talán azt gondolja, hogy fecsegtem a lányoknak, amiért együtt látott velük? Ezt nem hiheti.

Az üzenet rezzenéstelenül várta, hogy történjen vele valami.

Lily határozott. Gyorsan írt egy köszönömöt, és hogy ott lesz, majd egy mozdulattal megnyomta a küldés gombot, mielőtt meggondolja magát. Remélte, hogy nem tűnt ezzel tiszteletlennek.

Fél tizenkettőig végzett minden munkájával, amit reggel kapott, és már tűkön ült, hogy indulhasson. A bizonytalanság teljességgel a hatalmába kerítette, és azt mindig nehezen bírta. Öt perccel a megírt időpont előtt kikapcsolta a monitort, és a lift felé igyekezett. A munkájából felpillantó Tracy észrevette a sietségét, széttárta a karját és úgy kérdezte, hogy mi történt? Válaszul vágott egy fájdalmas grimaszt, értse a lány, ahogy akarja, és beugrott a liftbe.

Az ötödiken célirányosan a tulajdonos irodája felé indult. Ezúttal a titkárnő sem akarta útját állni, hosszú körmével csak az ajtó irányába mutatott.

Lily vett egy nagy levegőt, és lenyomta a kilincset.

Thomas Crystal nem volt egyedül a szobában, egy másik hasonló korú férfi is állt mellette. Katonásra nyírt haja erősen őszült, határozott tartása mellett a fürkésző tekintete volt az, ami megijesztette a lányt. Mindketten egy asztalon levő papírt tanulmányoztak, nagy eséllyel a tőle származó egyik dokumentumot. Látszott, hogy egy beszélgetést hagytak abba, mikor belépett közéjük.

– Miss Pontier, jöjjön, szeretnék valakit bemutatni önnek – köszöntötte a főnöke. Kedves volt a hangja, ahogy egy ismerőssel beszél az ember.

A fura üzenet után Lily egészen másra számított. Legalább egy szúrós tekintetre, valamiféle számonkérésre, ahogy a nap folyamán többször maga elé képzelte a találkozójukat. Voltak már kész válaszai is erre. De így, hogy még védekeznie sem kellett, csak a kezét nyújtotta az idegennek.

– Én is üdvözlöm, miss Pontier. Peter Smith vagyok. Azért jöttem, hogy segítsek kibogozni ezt az ügyet. Thomas említette, hogy ön talált rá az... anomáliára, vagy mire. És hogy erre vonatkozólag titoktartást is kért öntől. – Továbbra is olyan tekintettel nézett, hogy a lány megszólalni sem tudott.

Crystal igyekezett oldani a feszültséget.

– Ne izguljon, Lily. Ő már csak ilyen – veregette hátba a másikat. – Az FBI szeret fontoskodni, és félelmet kelteni.

– FBI? – bukott ki a lány száján a valóban nyugtalanságot keltő szó.

– Igen, miss Pontier... – kezdett volna magyarázatba Smith.

– Csak Lily.

– Igen, Lily – folytatta már a férfi is, mosollyal a szemében. – Főnöke az FBI segítségét kérte a nyomozáshoz.

– El is kezdhetnénk – mutatott Crystal az asztal körül sorakozó székekre. – Jó lesz, ha mihamarabb utánajárunk ennek az egésznek.

– Kérem – fordult a lányhoz –, mesélje el a barátomnak is, miként jutott el ehhez az eredményhez.

– Akkor most átmentem? – tudakolta Lily sokkal bátrabban. – Megbíznak bennem?

A két férfi összenézett, és egyöntetű bólintás volt a válasz.

Jó húsz perc múlva, a lány tájékoztatója után, még mindig a kinyomtatott táblázatot vizsgálták.

– Ha nem ennyi pénzről lenne szó, azt mondanám, hogy szellemes megoldás – csóválta a fejét hitetlenkedve Crystal. – Nagyon ügyes ez a fickó...

– Vagy nő – szólt közbe Smith. – Ezt sem zárhatjuk ki, míg nem ismeretes a kiléte.

Lily a szoba hatalmas órájára nézett, a mutatók kegyetlenül jelezték a beszélgetéssel eltöltött időt.

– Nekem lassan mennem kellene. Valakinek fel fog tűnni, milyen régen eljöttem.

Az FBI-os élénk tekintete ismét a lányt fürkészte. Beleegyezően bólintott.

– Igaza van, menjen csak. De erről, amiről most beszéltünk, az ég adta világon senkinek nem szólhat. Ha beindul a gépezet, és idejekorán kiderül a szerepe, akkor bajba kerülhet. – Csendesen beszélt, nem cifrázta a szavait, a lány így is értette a lényeget.

– Gondolom, a barátnői már nagyon kíváncsiak, merre járhat – állt fel Crystal az asztal mellől. – Mondja azt nekik, hogy még egy utolsó vizsgára volt szükség ahhoz, hogy állandósítsuk. Úgy tudom, ez holnap lenne esedékes.

Lily gyomra egészen picire ugrott össze. Mennyi minden múlik majd ezen a számára fontos döntésen.

Miután a lány távozott, a két férfi visszaült az asztalhoz. Peter Smith türelmetlenül mutatott a papírokra.

– Ezt profi csinálta, már mondtam. Mindenképpen külsőst kell megbíznunk a munkával.

– Ha egy idegen beteszi ide a lábát, az azonnal feltűnne mindenkinek. Ezt semmiképp nem akarom.

– Nem kell, hogy itt legyen az emberünk, majd teljes körű távhozzáférést kap a dolgaitokhoz. Ha éjjel dolgozik, akkor senki nem fog majd gyanút. Reggelre kiszáll a rendszerből, és elkészíti a jelentését.

– És ismersz olyan informatikust, aki képes lenne erre? Már nem a szakmai tudását kérdőjelezem meg, de... megbízol benne?

– Hogyne. Több ügyön is együtt dolgoztunk már. Ha ő nem találja meg, akit keresünk, akkor senki más nem fogja.

– Hát jó. Beszélek Ethannel a döntésünkről. Nem szeretném a háta mögött intézni, abból csak sértődés lenne.

– Rendben, de senki másnak ne szólj. Várom a válaszod, nincs értelme tovább húzni a dolgot.

Kezet fogtak, majd Thomas Crystal a bejáratig kísérte a vendégét. Mielőtt visszament volna a szobájába, a titkárnőjéhez fordult.

– Kérem, Pippa, küldje be Ethant, ha megérkezett.

– Igen, uram, átadom az üzenetét. Bár...

– Igen? – Crystal kérdőn nézett nőre.

– Mr. Morgan kérte, hogy mondjam le a mai találkozóit, mert házon kívül tartózkodik, és csak estére ér vissza. Akkor én már...

– Nagyszerű. Akkor majd én keresem őt.

Thomas Crystal halkan csukta be az ajtót maga mögött. A csalódás, amit érzett, erősen padlóra küldte. Szépen felépített életét, munkáját veszély fenyegette. Az izgalom, az aggódás és a hallgatás kényszere szorította a szívét. Jobb kezével megmasszírozta, de nem szűnt a nyomás. A fiókjához lépett, és kivett belőle egy kis dobozt. Felpattintotta a tetejét, és egy fehér tablettát vett ki belőle. A nyelve alá tette, és hagyta, hogy a gyógyszer elérje azt, amit neki nem sikerült. A szorítás alábbhagyott, a félelme is múlóban volt. Leült az asztalához, és azonnal beütötte a számot. Nincs értelme tovább húzni – ismételte magában Peter szavait. Szerintem sem – bólintott maga elé, és várta, hogy a hívott fél végre szóba álljon vele. A sokadik csengetésre Ethan felvette a telefont, és olyan hangon, mint aki sokat futott, bele is szólt.

– Igen, Thomas. Nem mondom, hogy túl jókor hívsz.

Crystal megesküdött volna, hogy a háttérben egy nő visszafogott nevetését hallja. Tehát igaz, és Emma nem képzeleg. Ethan munkaidőben a kis nőügyeit intézi. Klassz, még ez is.

A szíve körüli szorítás egy pillanatra visszatért, de közel sem olyan erővel, mint előtte. Sóhajtott egy hatalmasat, majd figyelmeztette a másikat.

– Kérlek, hogy még ma gyere be az irodába. Meg kell beszélnünk valamit. Szeretném, ha te is tudnál róla. – Határozott hangja Ethant figyelemre intette.

– Emma? – kérdezte azonnal a férfi. – Történt valami?

– Nem – felelte Thomas. – Most – nyomta meg a most szót – másról van szó.

Szinte hallani vélte a másik megkönnyebbült sóhaját.

– Rendben, igyekszem időben visszaérni. Megjegyzem, nagyon titokzatos vagy. Csak történt valami.

– Eltaláltad. Ezért is kell beszélnünk. Kapd össze magad, és gyere be, ha egyszer te vagy az ügyvezető.

Nem várta meg, hogy a másik mit felel, bontotta a vonalat.

3.

New York

Lily a nagy napjára készült. Ha a megérzései nem csalják meg, akkor megkapja végre a Crystal és társa cégnél a határozatlan időre szóló munkáját a juttatásokkal. Nem kell már keményen spórolnia, hogy fizetni tudja a lakbért, akár egyedül is. Mit lehet tudni? Talán még egy nagyobb és szebb lakást is néz magának.

Gondosan készülődött. Ellenőrizte, hogy az előző este kivasalt blúza úgy áll-e rajta, ahogy kell. A sminkjének is többször nekifutott, hogy a legtökéletesebb legyen, amit valaha készített. És elégedett volt a végeredménnyel.

Már az ajtót csukta, amikor a szeme megakadt egy odakészített táskán. Nagy igyekezetében majdnem elfeledkezett róla. Váratlan öröm futott át rajta, mikor az estéjére gondolt. A táska nem rejtett mást, mint egy csini ruhát, amit a Dead Rabbitben fog viselni. Nehogy Tracy megint előálljon egy újabb dögös cuccal, van neki sajátja is, ami sokkal jobban passzol hozzá. Csak semmi fekete, este már igazán jöhetnek a színek.

Nagy lelkesen lépett be az irodaház forgóajtaján, amikor fura érzése támadt. Látszólag minden ugyanúgy zajlott, mint minden reggel. Az őr a helyén ült a pult mögött, és a lift... na, ott sokan várakoztak. Szokatlanul sokan. Nem is fért be az első felfelé indulóba, így inkább a lépcsőt választotta. Egyetlen dolog járt csak a fejében, és nem akarta, hogy bármi elvonja a figyelmét. Hamarosan, hamarosan – mondogatta magában, felfelé igyekezve. A harmadik emeletre érve a látvány, hogy olyan munkatársak is jelen vannak az irodában, akiknek normál esetben ezen a szinten nincs is dolguk, kizökkentette a kellemes, mantrázós hangulatából. Hiába, kénytelen lesz a saját ügyén kívül másra is fókuszálni. Csak nem a tegnapi beszélgetésük miatt van ez az egész? Máris elindult a nyomozás? Nem volt más tippje. Kibújt a kabátjából, letette a táskáját a szokott helyére, és csatlakozott a többiekhez.

Közvetlen főnöke egy bejelentésre készült, éppen csak várt, hogy mindenki befusson. Mikor ez megtörtént, bele is fogott a mondandójába.

– Szeretném, ha első kézből, és nem pletyka útján tudnák meg a hírt. Thomas Chrystal, a cégünk tulajdonosa tegnap este szívinfarktust kapott. Szerencsére vele volt az ügyvezetőnk, Ethan Morgan, akinek a közreműködésével idejében kórházba került. Mindannyiunk nevében mihamarabbi felépülést kívántam neki.

Moraj futott végig az irodán. Hallani lehetett, hogy váratlanul érte a hír a munkatársakat. Többségében kedvelték Crystalt, mert korrekt munkaadó lévén nem is voltak konfliktusai a dolgozókkal.

– Kérem – folytatta a vezető –, most mindenki menjen vissza dolgozni. – Amint lesz újabb hírem, tájékoztatni fogom önöket. Jó munkát a mai napra is.

Lily letaglózottan hallgatta a bejelentést. Thomas Crystal infarktust kapott! Tuti, hogy ez az ő hibája. Ha nem viszi el hozzá azokat a dokumentumokat, akkor... Még jó, hogy Morgan ott volt vele. Elképzelni sem akarta, hogy mi lett volna, ha nem így van.

A felszólításnak megfelelően ő is visszatért a munkájához, és egész délelőtt kényszerítette magát, hogy kizárólag a feladatára koncentráljon. Nem engedte, hogy a gondolatai bármerre elkalandozzanak.

Pontban délben megszólalt a telefonja. Ethan Morgan titkárnője értesítette arról, hogy a meghallgatása egy óra múlva lesz esedékes. Kérte, hogy pontosan érkezzen, mert főnőkének a sajnálatos esemény miatt számos halaszthatatlan elintéznivalója van. Lily csak egy rekedt hangon kimondott igennel tudott felelni. Szája, torka teljesen kiszáradt az izgalomtól.

Tíz perccel a megadott idő előtt kikapcsolta a gépét, hogy elinduljon az ítélethirdetésre. Tracy és Maud, akik még korábban megígérték, hogy támogatásukként felkísérik majd az ötödikre, szintén vele tartottak. Ezúttal is biztatták őt.

– Ne parázz! – szólt rá Tracy kissé szemrehányóan. – Bárcsak én mehetnék be Ethanhez – mondta, és még a liftben kigombolta a blúzát.

– Egyetlen pillanatot sem hagysz ki – csóválta a fejét Maud. – Most Lilyről van szó.

– Szállj le rólam! – Mi van abban, ha egy kicsit felhívom magamra a figyelmét? Ne irigykedj, légy szíves!

Lily nem kapcsolódott be a csipkelődő beszélgetésükbe, inkább a jógán tanul légzést gyakorolta. Nem is hiába. Mire odaértek az irodához, rendezte a sorait.

Nem kellett sokáig várnia az előtérben. Ethan Morgan kijött elé, szélesre tárta az ajtót, hogy beléphessen. Elhaladva mellette még látta, hogy a férfi milyen pillantást küldött a szintén várakozó Tracy felé. Már-már mosolyognia kellett rajta.

Az irodában Morgan hellyel kínálta, majd kinyitotta az asztalán heverő dossziét, mely nagy valószínűséggel a róla szóló aktát tartalmazta. Lily kezdett megnyugodni. Az iskolai eredményével elégedett lehet, a munkájában sem találhat semmi kivetnivalót. És vajon tud Thomas Crystallal történt beszélgetésükről? Ő biztosan nem fogja szóba hozni.

A férfi felnézett a papírjaiból, és méregetni kezdte őt. Lily nem tudott eligazodni a vonásain. Férfias, frissen borotvált arca komoly volt, mégis megcsillant valami a szemében, amit a lány nem tudott hová tenni. Most akkor?

– Miss Pontier, köszönöm szépen, hogy ennyire szívén viseli a cég sorsát. Nagyszerű munkát végzett ezalatt a három hónap alatt. Sok ennyire elhivatott munkatársa lenne szükségünk.

De? – gondolta Lily. –Mondd már ki, hogy igen vagy nem!

– Ennek ellenére nem tudjuk a továbbiakban foglalkoztatni önt ebben a munkakörben. Gondolom, hallotta, mi történt. A sajnálatos esemény miatt egyelőre nem tudunk újabb munkavállalókat sem felvenni, sem véglegesíteni. A piac azonnal reagált a hírre, és a részvényeink zuhanórepülésbe kezdtek. Őszintén sajnálom. Természetesen, ha alkalom adódik, és még nem helyezkedett el máshol, megtartanánk ezeket – mutatta fel a dossziét.

Lily nem volt képes arra, hogy bármit is mondjon. Igazán el sem jutottak hozzá a férfi szavai. Csak az, hogy sajnálja. Ezt már hallotta a nap folyamán többször, mindig más témához kapcsolódóan.

– Miss Pontier! – állt fel Morgan, jelezve, hogy a lánytól is ezt várja. – Annyit még, hogy nem is rabolnánk tovább az idejét. A papírjait átveheti a titkárnőmnél. És kérem, adja át a munkáját egyik munkatársunknak, aki majd jelentkezik önnél. És sok szerencsét kívánok a továbbiakra is.

Kimért hangjában, Lily egyetlen csepp sajnálatot nem érzett. Azt, hogy gáz van a céggel, azt jól tudta. Ha a csökkenő részvényárak mellett a másik stiklire is fény derül, nem szívesen lett volna Morgan helyében. Most mindennel egyedül kell megbirkóznia.

A férfi kikísérte, vetett egy újabb pillantást a magát kellető Tracyre, majd szó nélkül bezárta az ajtót.

A lányok izgatottan lesték Lily arcát.

– Na, minden oké? – faggatta Maud. – Holnaptól minden más lesz.

– Hát más lesz, az biztos – felelte Lily csendesen. – Nem kérnek belőlem, úgyhogy...

– Mi van? – kapcsolódott bele a beszélgetésbe Tracy is, aki eddig az ajtót szuggerálta, ahol Morgan eltűnt. – Hogyhogy nem kellesz nekik?

– Ennyi. Kérte, hogy pakoljak össze, és húzzak el.

– Ez agyrém. Ezt nem feltételeztem volna Morganról – csóválta a fejét Maud, miközben a lifthez igyekeztek. – Bezzeg, ha Crystal itt lett volna, ő nem vált volna meg tőled.

– Nem a személyem miatt van, pusztán gazdasági okokból. Részvények, meg ilyesmi.

– Mondjuk, én is láttam már a mutatókat, nem sok jót ígérnek – vette védelmébe a férfit Tracy.

Maud összeráncolt homlokkal nézett a barátnőjére.

– Most kinek a pártján állsz? Nem rokkanna bele a cég, ha egy alkalmazottal több dolgozna neki.

– Hagyjátok abba! – állította le a vitát Lily. – Ez van, megyek pakolni.

– De az este még áll – szólt utána Tracy, miután a saját emeletükön mindhárman az asztalukhoz indultak.

– Jó. Ha már egyszer megbeszéltük. Amúgy sem szeretnék egyedül lenni a kis szobámban. Pont most.

– Ez a beszéd – helyeselt Tracy. – Akkor hatkor a bár előtt. És csípd ki magad, mert ütős esténk lesz. Pia, pasik és... azt majd kitaláljuk.

Lily akaratlanul is elmosolyodott, olyan vehemenciával győzködte a lány a terveiről.

A mosoly, mely azért elég keserédes volt, azonnal eltűnt az arcáról, mikor a helyére ért, és meglátta, hogy Joe Davis ül a székén. Hátradőlve, feje alá támasztott kézzel, éppen csak a lábát nem tette fel az asztalára.

– Te mit keresel itt? – kérte számon a férfi pofátlanságát.

Mint kiderült, nem volt az. Morgan éppen Joe-t kérte fel, hogy vegye át tőle az aktuális munkáját, és a férfi a visszatérésére várt, hogy megtehesse ezt

– Ne haragudj! – nézett szánakozó boci szemmel. – Nekem is csak most szólt erről. Annyira sajnálom, hogy nem maradhatsz. Ha lett volna még időm, tuti meghódítottalak volna.

– Na, persze. Meg a piros hó. Kérlek, engedj oda, és megmutatok mindent.

Joe kényszeredetten csóválta meg a fejét.

– Nem lehet. Innentől nem nyúlhatsz a géphez.

– Csak nem tartanak attól, hogy valami rendkívül titkosat kicsempészek innen? – nézett rá Lily bosszankodva. Aztán eszébe jutott, hogy a korábban kinyomtatott táblázatok még mindig ott vannak egy mappában a számítógépén. És ez nem kerülhet illetéktelen kezekbe. Thomas Crystalon kívül már nem tudta, kiben bízhat, így hangnemet váltott.

– Jó, innen minden a tiéd. Két dogot kérek, ami az enyém.

Joe érdeklődéssel hallgatta.

– Van a fiókban egy lila színű napló, amibe remélem, nem néztél bele, Nem a te szemednek való, ami benne van – kezdte nagy lendülettel, szinte már a pilláit rebegtetve.

Hatásos – állapította meg magában, mivel Joe azonnal átadta neki, ahogy kérte.

– És a másik?

Ez már rázósabb lesz – futott át a fején. De már nem visszakozhatott.

– Van egy mappa ott, a felső sorban, receptek a neve – mutatott az általa fellelt bizonyítékokat rejtő ikonra. Áldotta az eszét, hogy szokatlan üldözési mániája miatt így nevezte el. – Abban gyűjtöttem össze a kedvenceimet. Kérlek, töröld ki! Nem szeretném, ha rájönnének, mivel is töltöttem a munkaidőm egy részét. A végén még ajánlólevelet sem kapok tőlük.

Joe megrökönyödve nézett.

– Csak ennyi? – kérdezte, és már nyomta is a törlés gombot.

– Nem elég? – kérdezett vissza a lány. – A kukából is, kérlek – utasította a másikat.

Miután semmilyen számára terhelő anyag nem maradt, sem a gépén, sem a fiókjában, megkönnyebbülten fellélegzett. Ha a fiú figyelmesebb lett volna, biztosan észleli is a változást. Ám mivel Lily személye a többszöri visszautasítás ellenére sem volt közömbös számára, egészen másra koncentrált.

– Köszönöm, hogy mindig a segítségemre voltál, amikor kellett – búcsúzott el a lány. Nyomott egy puszit Joe arcára, majd a kabátját és táskáját megragadva hátra sem pillantott, úgy indult a kijárathoz.

Innen oldjátok meg magatok!

Könnyedén jött el az irodából, ám az utcára érve, minden lépéssel egyre szerencsétlenebbnek érezte magát. Csak egy nap, annyi kellett volna, hogy véglegesítsék. Ha Thomas Crystal csak egy nappal később kap infarktust, akkor ő minden gazdasági esemény ellenére oszlopos tagja lehetne a cégnek. Amint végiggondolta ezt, azonnal el is szégyellte magát. Hol van az ő problémája a másikéhoz? Crystal az életéért küzd, míg ő csak egy jól fizető állást bukott el.

Alig észlelte az embereket maga körül. Az önsajnálat nagy úr, képes lesz padlóra küldeni őt is, ha engedi. Se barát, se munka, szuper kilátások. És még el kell mondania a szüleinek is, hogy nem sikerült megvetnie a lábát. Apja egészen biztosan csalódott lesz, az anyja pedig erőlteti majd, hogy visszaköltözzön hozzájuk. A legrosszabb az egészben, hogy igaza lesz, lehet, hogy egy időre tényleg meg kell tennie. Hacsak nem talál azonnal magának másik munkát. Ebben azért segíthetnének a lányok. Különösen Tracy. Neki igazán jó kapcsolatai vannak a szórakozóhelyeken. Csak szükség van valahol egy pincérnőre?

Nem volt kedve kiöltözni estére. Az előkészített ruhát szépen visszatette a szekrénybe, és belebújt egy farmerbe. Választott hozzá egy tarka blúzt és felvette a csilingelő karkötőit. Már nincs kötelező viselet, vége a varjús világnak. És jól akarta érezni magát, ki tudja, mikor teheti meg ezt legközelebb.

Pontban hat órakor ért a Dead Rabbit-hez, ahol Tracy és Maud már várták.

– Reméltem, hogy nem gondolod meg magad – ölelte át Maud. – Természetesen a vendégünk vagy estére.

– Igazán nincs rá szükség – szabadkozott Lily. – Ez már tényleg nem számít.

– De nekünk igen – közölte Tracy határozottan, és benyitott az ajtón, vezetve a csapatot.

Csak intett a pultban álló Lucasnak, és egyenesen a lefoglalt asztaluk felé indult.

Lily, bár már többször tartott a lányokkal az esti kiruccanásaikon, itt még nem járt velük. Tetszett neki a hely, illett a hangulatához. Hamisítatlan ír kocsma, semmi fellengzős csillogás. Minden fából készült, és a falakon sűrűn egymás mellett sorakozó, a legkülönbözőbb keretekbe illesztett fényképek barátságossá varázsolták a helyet.

Elfoglalták az egyik legkevésbé szem előtt lévő asztalt, és Tracy azonnal le is vette róla a foglalt táblácskát.

– Mielőtt bármit rendelnénk, fogadjátok szeretettel a kedvenc koktélomat.

Lily és Maud forgatták a fejüket, de a beharangozott koktélnak se híre, se hamva nem volt. Egészen addig, míg Lucas oda nem ért hozzájuk. Kezében egy tálcát egyensúlyozott, nemcsak az ő színpompás italaik, de a szomszédos asztalnál ülők sörei is rajta voltak.

– Bocs a múltkoriért – nézett Tracyre bűnbánó arccal, miközben lepakolta a poharakat, majd tovább is állt.

Tracy felemelte az egyiket, és készült, hogy tósztot mondjon.

– A tervek szerint most arra innánk, hogy Lily ezentúl nemcsak a szépségével tűnik ki, hanem az eszét is elismerik, és már senki nem ugraszthatja sem a könyvelésre, sem az informatikára, hanem ő is kap egy saját projektet...

– Mondjuk, az eleje stimmel – szólt közbe Lily, hasonlóképpen felemelve a poharát.