Susanne James

A kertész lánya

Soraya Lane

Milliomos inkognitóban

Christina Hollis

Kastélyban lakik a szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susanne James, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: The Theotokis Inheritance (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Soraya Lane, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: The Billionaire in Disguise (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

© Christina Hollis, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: The French Aristocrat’s Baby (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 22. számában, 2020

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-015-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2020

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

- Ügyfélszolgálat (megrendelés, reklamáció): ugyfelszolgalat@ringieraxelspringer.hu,
+36-40-202-112 (munkanapokon)

- Előfizetés: www.lapot.hu/regenyek

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

A Vinton Kiadó Kft. szerelmesregény-sorozatai:

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susanne James

A kertész lánya

1. FEJEZET

Helena leállította a motort. Sikeresen ideért! Nem volt nagy a forgalom, így gyorsan és gond nélkül megtette a London–Dorchester-távolságot, és a parkolóban is rögtön talált helyet. Már csak pár perc séta, és pontban háromkor be fog lépni a Mayhew és Morisson ügyvédi iroda ajtaján.

Helena jól kiismerte magát a dorseti grófságban, hiszen itt nőtt fel. Itt lakott, mielőtt Londonba költözött volna, de mostanában nem túl gyakran látogatott a szülőföldjére. Legutóbb négy éve, az apja temetésén járt itt.

A táskájában egy levél lapult. Egy hivatalos levél John Mayhew-tól, aki Isobel Theotokis végrendeletének a felnyitására hívta meg. Helena szeme könnybe lábadt, valahányszor Isobelre gondolt.

Az édesapja kertészként dolgozott az idős hölgynél, aki lám, nem feledkezett meg róla. Remélte, hogy Isobel ráhagyta a szép porcelánfiguráit, melyeket kislánykorában annyiszor megcsodált. Annak idején meg is ígérte neki, hogy egyszer még az övé lesz a két apró szobor.

Helena belenézett a visszapillantó tükörbe, hogy ellenőrizze a sminkjét. Éppenséggel nem nézett ki rosszul. Hosszú, sűrű szempillái voltak, sugárzóan világoskék szemének különleges árnyalatával pedig a középkori templomok színes üvegablakain lehetett találkozni. Legalábbis valaki egyszer ezt mondta neki.

Az arca finom vonalú, az orra keskeny és egyenes. És noha a bőre tejfehéren tündöklött, a naptól sem kellett félnie, mert nem égett le könnyen, hanem általában szépen lebarnult. Dús szőke haját kifésülte az arcából, és a komoly alkalomra való tekintettel kontyban fogta össze a tarkóján.

Helena ez egyszer elégedett lehetett a frizurájával, hiszen egyetlen tincs sem rakoncátlankodott. A hóna alá szorította a táskáját, és kiszállt.

A recepción ülő titkárnő barátságosan üdvözölte, aztán bevezette az ügyvédi irodába. Az alacsony termetű, bozontos szemöldökű, fehér szakállú John Mayhew felállt a helyéről, és az üdvözlésére sietett.

– Üdvözlöm, Miss Kingston! – Megszorította a lány kezét, és atyáskodón rámosolygott. – Örülök, hogy látom.

Helena némán biccentett. Szomorú alkalommal találkoztak legutóbb, Mr. Mayhew intézte az édesapja szerény hagyatékát is.

– Kérem, foglaljon helyet. Mr. … a másik fél még nem érkezett meg.

Miközben ezt mondta, nyílt az ajtó, és Helena önkéntelenül megfordult. Amikor meglátta a belépő férfit, megszédült. A lélegzete is elakadt – mintha hirtelen egy időgépbe került volna, ami visszarepítette a múltba. Te jó ég, Oscar! A szája szóra nyílt, de hang nem jött ki a torkán.

Oscar, Isobel unokaöccse három évvel volt idősebb nála. Ő volt az első szerelme. Érte rajongott bakfiskorában. Hány éve is…? Legalább tíz. Egy örökkévalósággal ezelőtt. Próbálta összeszedni magát, vett egy nagy levegőt, ám ez nem sokat segített.

Oscar még mindig eszméletlenül jól nézett ki – pontosabban ő volt a legvonzóbb férfi, akivel Helena valaha találkozott. A vonzereje most ismét letaglózta, hiába telt el annyi év. Képtelen volt ellenállni neki.

Idegesen fonta össze a melle előtt a karját. Hogy is lehetett ilyen ostoba? Hiszen nyilvánvaló volt, hogy Oscar is itt lesz, számítania kellett volna a jöttére. Ha felkészül, akkor talán nem éri ilyen villámcsapásszerűen a viszontlátás.

Fényes, fekete haja rövidebb volt, mint régen, de kreol bőre, magas homloka és erőteljes vonalú álla semmit sem változott. És szép vonalú, csókos ajka sem veszített semmit az érzékiségéből.

Méretre szabott, sötét öltönyét a sportember hanyag eleganciájával viselte. Nyakkendő nem volt rajta, és az inge legfelső gombját nyitva hagyta. Helena vetett egy pillantást sűrű mellkasszőrzetére, és ismét nyelt egyet, majd lesütötte a szemét.

Végül John Mayhew törte meg a kényszerű csendet:

– Gondolom, ismerik egymást, de a forma kedvéért azért bemutathatom önöket…

– Erre igazán semmi szükség, John. – Oscar hangja ugyanolyan mélyen zengett, mint rég, és azt a kis görögös akcentust is megtartotta, amit Helena annak idején annyira szeretett. Ó, mennyi becéző szót suttogott a fülébe valaha ez a hang! – Nagyon is jól ismerjük egymást Helenával, épp elégszer töltöttem a szünidőt Isobel néninél. – Tett egy lépést a lány felé, kezet nyújtott, és megkérdezte: – Hogy vagy, Helena?

Érdekesen ejtette a nevét, és a hanglejtése ezernyi elfeledett emléket keltett életre a lányban. A vére kellemesen bizseregni kezdett az ereiben, és valószínűleg bele is pirult a kézfogásba. Ennek ellenére sikerült mosolyt erőltetnie az ajkára.

– Köszönöm, jól. És te?

– Én sem panaszkodhatom.

A férfi kihúzott neki egy karosszéket, és jól megnézte magának Helenát. A sápadt, csöndes, magába forduló bakfisból figyelemre méltó ifjú hölgy lett. Szép, művelt, és önérzetes. Pont az esete.

Sötétkék gyapjúkosztümje szépen hangsúlyozta karcsú alakját. Hozzá pezsgőszínű blúzt meg hasonló árnyalatú, magas sarkú cipőt viselt, és testszínű harisnyát. De nem a hosszú, formás lába nyűgözte le Oscart, hanem a szeme kékje. Sosem tudta elfelejteni Helena pillantását…

Nagy nehezen összeszedte magát, és próbált John Mayhew-ra összpontosítani, aki felvette az asztalán heverő kupacból a legfelső iratot, és olvasni kezdett:

– Íme a néhai Isobel Marina Theotokis végakarata, aki a Dorset grófságbeli Mulberry Court úrnője volt – kezdte, majd az apróbb rendelkezések és ajándékok egész sora következett.

Az ügyvéd hangja megnyugtatón hatott Helenára, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy a vérnyomása időközben rendeződött. Vajon hány végrendeletet olvasott már fel az idős John Mayhew? Nyilván végtelenül sokat.

Az irodába kellemesen besütött a nap, és Helena előrehajolt, hogy egyetlen szót se mulasszon el. Így legalább volt valami, ami elterelje a figyelmét Oscar illatáról – a férfi arcvizének ismerős szaga ugyanis veszedelmes emlékeket idézett benne.

John Mayhew megköszörülte a torkát.

– Szeretett unokaöcsémre, Oscar Theotokisra hagyom a Mulberry Court birtok felét, a rajta lévő ingatlanok és ingóságok felét is beleértve. A birtok másik fele legyen kis barátnőmé, Helena Kingstoné. Ők ketten birtokolják a jövőben Mulberry Courtot, ötven-ötven százalékos tulajdoni arányban, közösen viseljenek rá gondot, és közösen élvezzék hasznait.

Te jó ég! Biztos valami baj van a fülével!

Helena levegő után kapkodott, és meg kellett kapaszkodnia a fotel karfájában, hogy fel ne ugorjon. A szívének kedves porcelánfigurákra számított, nem a ház és a birtok felére! Ez valami tévedés lesz.

Nem mert ránézni Oscarra. Hogy is mert volna, amikor úgy érezte, hogy elvett valamit a jogos vér szerinti örököstől. Ő csak a kertész lánya! Vajon hogy fogadja Oscar a váratlan fejleményt? Micsoda lehetetlen helyzet!

Próbált továbbra is odafigyelni John Mayhew-ra, aki most sorolta fel a személyzetnek járó ajándékokat és a különféle jótékonysági szervezeteknek tett adományokat. Attól még ők ketten Oscarral maradtak a végrendelet fő kedvezményezettjei.

John Mayhew megigazította a szemüvegét.

– Mint a hasonló esetekben igen gyakran, Mrs. Theotokis feltételt is szabott az öröklésnek. – Hogy nyomatékosítsa mondandóját, rövid szünetet tartott. – Eszerint Mulberry Courtot legkorábban Mrs. Theotokis halálának első évfordulóján lehet eladni, és akkor is előnyben kell részesíteni a jelentkezők közül a gyermekes családokat. – Az idős férfi félretette a papirost, és elgondolkodva meredt maga elé. – Isobelt nagyon bántotta, hogy nem született saját gyermeke, és szeretett volna gondoskodni róla, hogy Mulberry Court gyerekzsivajtól legyen hangos. A birtokot valóban a Jóisten is egy zajos nagycsaládnak teremtette.

Helena gombócot érzett a torkában. Isobel Theotokis nagyvonalú, melegszívű asszony volt, akit mindenki szeretett és becsült. Nagyvonalúságát mi sem bizonyítja fényesebben, mint hogy a kertész lányára hagyta hőn szeretett birtokának a felét.

De vajon hogyan fog a gyakorlatban kinézni ez a fele-fele tulajdonrész? Oscar aligha örül, hogy osztoznia kell az örökségen. Meg aztán nyilván a legszívesebben rögtön eladná a birtokot, hogy minél hamarabb visszatérhessen Görögországba, és a Theotokis vállalatbirodalom irányításának szentelhesse az idejét.

Összeszedte minden bátorságát, és Oscarra sandított, aki továbbra is megkövülten bámult maga elé.

– Én ezt nem értem – törte meg a csendet Helena. – Sejtelmem sem volt róla, hogy… Álmomban sem hittem volna, hogy Mrs. Theotokis ilyen nagylelkűen megemlékezik rólam a végrendeletében. – Elhallgatott. Nem tudta, vajon a megfelelő szavakat választotta-e, hogy hangot adjon csodálkozásának. Mit szokás mondani, ha valaki váratlanul egy fél udvarházat örököl, tele műkincsekkel és egyéb drágaságokkal? – Kész vagyok mindent megtenni, hogy Isobel végakarata messzemenőkig teljesüljön – tette hozzá nyomatékkal.

John Mayhew benyúlt a fiókba, és egy-egy kulcscsomót adott át nekik, valamint a végrendelet egy-egy másolatát. A lány olyan aprólékos gonddal tette el őket, mintha ritka kincsek lennének.

Mikor felálltak, hogy elbúcsúzzanak, Helena összeszedte a bátorságát, és Oscar szemébe nézett, mely nemcsak hogy szürke volt, akár a gránit, de legalább olyan hideg és kemény is. Vajon mire gondolhat?

Nyilván ő sem számított ilyen végrendeletre. Nem gondolta, hogy Helena Kingstonnel együtt örökli a birtokot, amit ráadásul egy teljes évig nem adhat el. Micsoda bosszúság lehet ez a számára! De ha így is van, ez Oscar problémája, nem az övé.

John Mayhew közölte még, hogy az ügyvédi irodája bármilyen más polgári ügyben is szívesen áll a rendelkezésükre, aztán kikísérte őket.

Oscar és Helena együtt sétáltak át a kellemes délutáni napsütésben a parkolóba.

– Ez aztán a meglepetés! – A férfi szeme résnyire szűkült, ahogy Helenára nézett.

A lány elmosolyodott. Az nem kifejezés!

– Nem hiszem, hogy bármi gond lenne – folytatta Oscar. – Biztosan meg fogunk tudni egyezni. Először is megbízok egy értékbecslőt, hogy mérje fel a házat és a berendezést. Csak hogy tudjuk, mekkora értéket örököltünk. – Megcsóválta a fejét. – Az egy év várakozási idő természetesen elég kellemetlen. Nem is értem, mi volt a célja ezzel Isobel néninek. Sokkal egyszerűbb lenne, ha most azonnal letudhatnánk az adásvételt, és mindketten élhetnénk tovább az életünket.

Helena még mindig nem fogta fel teljesen, mi is történt vele. Olyan volt ez az egész, mint egy álom. Oscar, élete első és egyetlen szerelme, Oscar, aki megtanította neki, mit jelent kívánni valakit, szóval ez az Oscar most ismét itt van vele, és a jövőben egy teljes évig nem szabadulhatnak egymástól.

Helena tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni a találkáikat a fűzfánál, a gyümölcsös mögött. Kettejüké volt az a fűzfa, és Helena életének legszebb emlékei fűződtek hozzá. Egészen addig tartott a kapcsolatuk, míg Oscar hirtelen és minden magyarázat nélkül szakított vele. Görögországba utazott, és ezzel összetörte Helena szívét. Soha többé nem találkoztak, egészen a mai napig.

Helena az ajkába harapott, amikor eszébe villant, hogy Oscarnak ő aligha jelentette ugyanazt, mint neki a férfi. Hiszen ő csak a kertész naiv kislánya volt. Egy azon lányok hosszú sorában, akiket Oscarnak sikerült levennie a lábáról.

De elég az emlékekből! Mi értelme a múlton agyalni, amikor a jövőt is tervezhetné? Az öröksége révén számtalan lehetőség nyílik meg előtte, szóval hamarosan komoly döntéseket kell hoznia. Számára sorsfordító jelentőségű volt, hogy megörökölte Mulberry Court felét – ellentétben Oscarral, akinek nyilván ez is csak egy ingatlan volt a sok közül. Méghozzá egy meglehetősen problémás ingatlan, hiszen nem egyedül rendelkezik fölötte. Helena beleegyezése nélkül nem tehet semmit.

A lány önérzetesen kihúzta magát.

– Azért néhány dologban így előzetesen is megegyezhetnénk. Isobel rajongott Mulberry Courtért, sokkal több volt számára ez a ház mint lakóhely. Imádta a bútorokat, a könyveket, a dísztárgyakat, amiket ő maga vásárolt össze szerte a nagyvilágban. És ezt tiszteletben kellene tartanunk.

– Ez csak természetes. Nem állt szándékomban elkótyavetyélni a kincseket. Minden műtárgyra külön értékbecslést kérek, és ügyelek rá, hogy komoly gyűjtőkhöz kerüljön minden egyes darab – felelte a férfi magabiztosan. – Ha mindent felbecsültettünk, legalább tudni fogjuk, mekkora az örökrészünk.

Hát ez jellemző! Az eszébe sem jut, mit jelentett a nénikéjének a birtok, és hogy mit érezne Isobel a gondolatra, hogy elárverezik a kincseit.

Helenának azonban nagyon is eszébe jutott mindez. Itt töltötte a gyermek- meg ifjúkorát, és ennek következtében őszintén ragaszkodott Mulberry Courthoz – nem utolsósorban azért, mert Isobel mindig is úgy kezelte, mint a tulajdon gyerekét. Sosem éreztette vele, hogy csak a kertész lánya.

– Nem akarom, hogy idegenek szortírozzák Isobel holmiját! – tiltakozott. – Szerintem jobb lenne, ha mi magunk döntenénk el, melyikünk mit örököljön. Aztán mindenki azt csinál a részével, amit akar.

Oscar meglepetten vonta fel a szemöldökét. Láthatóan nem számított rá, hogy Helena ellent is mondhat neki, és most ráébredt, hogy semmit nem tehet a lány beleegyezése nélkül.

– Csinálhatjuk éppenséggel így is – ismerte el. – De sajnos az időm véges. Csak a hónap végéig vagyok Londonban a helyi kirendeltségünkön, aztán vissza kell mennem Görögországba. – Egy fél percig hallgatott. – És veled mi van? – kérdezte meg. – Annyit tudok, hogy te is Londonban élsz és dolgozol. Isobel néni sokat mesélt rólad, arról, micsoda nagyszerű karriert futottál be.

– Igen – biccentett Helena. – Egyetemet végeztem, és vezető pozíciót töltök be egy nagy munkaközvetítő cégnél, de épp mostanában merült fel bennem, hogy új kihívásokat kellene keresnem.

Az ajkába harapott. Tudta, nem lesz egyszerű olyan állást találnia, ami nemcsak hogy érdekli, de kellőképpen jól is fizet. Ráadásul a kis ház, amelyben jelenleg lakott, a cége tulajdona volt, tőlük bérelte, és ha otthagyja a vállalatot, az költözést jelent. Márpedig Helena szerette azt a házat.

Oscar eltöprengett egy pillanatig.

– Ha neked is jó, találkozhatnánk mondjuk ezen a hétvégén – javasolta. – Két napnak elégnek kell lennie, hogy körülnézzünk, és kitaláljuk, mi legyen. A szállásról majd én gondoskodom.

Helena bólintott.

– Jó. Legyen a hétvége! De semmit sem akarok elkapkodni. Számomra fontos, hogy Isobel kívánságait tiszteletben tartsuk, ezt szeretném újra hangsúlyozni. Csak olyasmit teszek, amit ő is jóváhagyna. – Közben elérték Helena autóját, és a lány beletúrt a táskájába. – Itt a telefonszámom, hívj fel, ha valami változás van! – nyújtotta át a névjegyét. Cserébe megkapta Oscar kártyáját, amit zsebre dugott anélkül, hogy rápillantott volna. – Ne haragudj, de ha el akarom kerülni a dugót, most azonnal indulnom kell. Akkor ha nem jön közbe semmi, péntek este találkozunk.

Helena intett, becsapta a kocsi ajtaját, és indított. Mikor egy perccel később belenézett a visszapillantó tükörbe, látta, hogy Oscar még mindig ott áll, ahol hagyta, és utánabámul.

Szerette volna tudni, mi jár a fejében. Mit gondol a végrendeletről? Azt észrevette, hogy a férfi, ha csak tehette, alaposan megnézte magának, de ennek nem tulajdonított különösebb jelentőséget.

A szerelmi viszony, mely egykor összekötötte őket, már nem számított, mindketten el tudtak vonatkoztatni tőle. Ennek ellenére Oscar bizonyára bosszús, hogy nem ő lett az egyedüli örököse Mulberry Courtnak.

És hogy mit gondolt Helena? Nos, azt maga sem tudta volna megmondani. Sosem ábrándozott arról, mi lenne, ha gazdag lenne. A szülei szerény körülmények között éltek, és az édesanyja meghalt, amikor Helena csupán tízéves volt. Attól kezdve csak az édesapja maradt neki, aki mindössze egy szerény végösszeget felmutató takarékbetétkönyvet hagyott rá négy évvel ezelőtti halálakor.

Szerencsére Helena jól keresett, tökéletesen független volt anyagilag. Így el sem költötte az örökségét, hanem félretette, valami egész különlegesre tartogatta.

Eszébe jutott a küszöbönálló találkozója Oscarral, és egyszerre elszorult a torka. A közeljövőben sok időt fognak eltölteni együtt, csak a jó ég tudja, mi lesz ennek a vége. Elvégre már nem alkotnak egy párt, mint tíz évvel ezelőtt.

Akkoriban az egymás iránt érzett szerelmük volt a legfontosabb számukra a világon, most kínosnak tartották volna akár csak megemlíteni is. Talán Oscar már nem is emlékszik azokra az időkre…

Valószínűleg már évek óta nem gondol a forró ölelésekre, a csókokra, a hosszú beszélgetésekre. Vagy mégis? Hiszen az első szerelmét azért mégsem felejti el olyan könnyen az ember…

Másrészt viszont a rideg és váratlan befejezés miatt mégsem lehet neki olyan kellemes emlék az a kis kaland. Oscar feltehetően azonnal törölte a kapcsolatukat a fejéből, amint találkozott a következő hódításával. Helena, a kertész lánya csak egy volt a sok csinos nő közül, akiknek elcsavarta a fejét.

Oscar sarkon fordult, és az autójához sietett. Beült a vezetőülésre, és olyan erővel markolta meg a volánt, hogy az ízületei elfehéredtek. Teljesen feldúlta ez a találkozás Helenával.

Hogy is lehetett ennyire naiv? Hogyan rohanhatott vakon a vesztébe? Mert pontosan ezt tette, amikor megjelent a végrendelet felnyitásán. Egyetlen pillantás Helena nagy kék szemébe, és máris elveszett. Ha azt hitte, hogy a szenvedély, mely ehhez a lányhoz fűzte, az évek alatt kihunyt, tévedett. Megint eljutott arra a pontra, ahová tíz évvel ezelőtt is – az őrület szélére.

Olyan ostoba volt, hogy azt hitte, egyszer és mindenkorra kitörölheti az életéből Helenát, de ez mind a mai napig nem sikerült. Időről időre eszébe jutott a lány, eltöprengett rajta, vajon hogyan él, férjhez ment-e, vannak-e gyerekei.

Így aztán már a legelső percben a gyűrűsujját fürkészte, és miközben az ügyvéd elmerült a végrendelet részleteiben, neki egyetlen gondolat járt a fejében: hogy Helena független, vagyis semmi akadálya annak, hogy magához húzza, és forrón megcsókolja…

De tekintve a szakításuk körülményeit, a lány aligha vette volna szívesen a közeledését. Örülhet, ha egyáltalán hajlandó szóba állni vele.

Oscar az ajkába harapott.

Hogy Isobel őt nevezte meg az egyik örökösének, nem volt meglepetés, hiszen egyedül ő képviselte a fiatal generációt a családban, mióta a két unokatestvére egy balesetben elhunyt. De hogy vajon miért hagyta a birtok másik felét Helenára?

A férfi tudta, hogy a nagynénje igen bizalmas kapcsolatot ápolt a kertész lányával, de ez önmagában nem volt elegendő ok – legalábbis szerinte. A dolog anyagi vonzata nem izgatta, volt elég pénze neki magának is, nem szorult a máséra. Csöppet sem bánta tehát, hogy osztoznia kell.

A személyes gazdagság egyébként sem volt fontos a számára. Egyedül a családi vállalat érdekelte. A Theotokis vállalatbirodalom gyarapodása és az öröklés biztosítása volt az elsődleges életcélja.

Az örökös. A következő generáció… Oscar elmosolyodott. Az apja, Giorgios egyfolytában rágta a fülét, hogy nősüljön már meg. Még megfelelő menyasszonyról is gondoskodott. Két nővér közül kellett volna választania, és mind Allegra, mind Callidora Papadopoulos igen csinos fiatal hölgy volt. A dúsgazdag Papadopoulos család pedig remek szövetséges, mellyel előnyös lett volna a házasság által még szorosabbra fűzni a kapcsolatot.

Így aztán Giorgios sehogy sem értette, miért berzenkedik a fia annyira a nősülés ellen. Ő maga semminek sem örült volna jobban, mint annak, ha élete alkonyán végre gyerekzsivaj tölti be a szülői házat.

A gond a szerelem volt. Pontosabban annak hiánya. Oscar sem Allegra, sem Callidora iránt nem táplált mélyebb érzéseket, és a lányok számára sem volt több ő egy jóbarátnál. Márpedig Oscar Theotokis számára szóba sem jöhetett házasság szerelem nélkül.

Nyújtózott egyet, hogy ellazítsa görcsös izmait, aztán elindította a kocsit. Nem sok értelme volt túl sokat beleképzelnie ebbe a helyzetbe. Okosabb, ha csak a következő lépésre összpontosít, vagyis ügyesen megszervezi a hétvégén esedékes találkozót Helenával.

Egyenesen ahhoz a fogadóhoz hajtott, amelyet a legmegfelelőbb szállásnak gondolt. Távol esett a szokásos, nyüzsgő turistaközpontoktól, és nyugalmat, csöndet kínált. Épp a megfelelő hely volt ahhoz, hogy zavartalanul megbeszéljék Mulberry Court eladásának feltételeit.

A luxuskörülmények egyáltalán nem voltak fontosak Oscarnak, csak egy zárt garázst szeretett volna az olasz sportkocsijának, az pedig rendelkezésre állt. Elgondolkodva ráncolta a homlokát, amikor Helena autójára gondolt, mely sem új nem volt, sem különösebben menő márka. Bár persze a londoni élénk forgalomban talán az ilyen a legpraktikusabb.

Isobel ugyan gyakran emlegette, milyen sikeres a szakmájában Helena, de a férfi nem tudta, pontosan mit is csinál, illetve mennyit keres. Lehet, hogy pénzre van szüksége? Mert ha igen, mi sem egyszerűbb. Ő nagylelkűen kifizeti, és aztán mindent a saját szája íze szerint intézhet Mulberry Courtban.

De alig ötlött fel benne ez a gondolat, mindjárt el is hessegette. Nem valószínű, hogy Helena hasra esne a pénze előtt. Okos és magabiztos nő, akinek elvei vannak, ráadásul meg is mondta, hogy Isobel szellemében akar cselekedni.

Oscar felsóhajtott.

– Jaj, Isobel néni! Mindig is te voltál a kedvenc rokonom. Hogy tehetted ezt velem?

2. FEJEZET

Helena beállt a zuhany alá, és miközben a meleg víz simogatta a testét, próbált ellazulni.

Micsoda nap! Nemcsak hogy egy egész vagyont örökölt, de ráadásként viszontláthatta Oscart!

Nem fukarkodott a tusfürdővel, bőséges mennyiséget kent szét belőle a karján és a dekoltázsán. Ó, Oscar! Már az, hogy rágondolt is felizgatta, újra érezte azt az ismerős bizsergést a hasa tájékán.

Még mindig ugyanolyan erős hatást gyakorolt rá, mint tíz évvel ezelőtt. Ugyanúgy, mint akkor, most is elég volt a férfi egyetlen pillantása ahhoz, hogy olvadozni kezdjen. Egy könnyed érintés az üdvözléskor pedig pipacspirosra színezte az arcát.

Pedig már nem naiv kislány, felnőtt és sikeres nő, aki két lábbal áll a földön. Az út, amíg eljutott idáig, nem volt könnyű, és sok keserű könnyet hullatott, mire sikerült Oscart meg az együtt kiszínezett közös jövőt kivernie a fejéből.

De végül sikerült. Továbblépett, felépítette az életét egyedül. Megmutatta, hogy nem szorul a férfira. De most másodszor is keresztezték egymást az útjaik, így Helena komoly próbatétel előtt állt. Vajon ki tudja-e állni a próbát? Vajon sikerül barátságosan, ám távolságtartón viszonyulnia a férfihoz? Még szerencse, hogy a feladat, mely előttük áll, kicsit sem romantikus. Fel kell osztaniuk egymás közt egy hagyatékot.

Helena nagyot sóhajtva elzárta a vizet, és levett egy törölközőt a szárítóról. A mai nap eseményei ismét szembesítették a fájdalmas igazsággal: hogy képtelen hosszú távon fenntartani egy szerelmi kapcsolatot.

Két hónappal ezelőtt történt, hogy szakítottak Markkal – Helenát roppant fájdalmasan és váratlanul érte ez a fejlemény. Mark elhagyta őt egy másik nőért, és mintha ez még nem lett volna épp elég kellemetlen, Helena elég gyakran találkozott a férfival és „élete szerelmével”, ahogy Mark nevezte újdonsült kedvesét. A pár a jelek szerint szinte úszott a boldogságban.

Mintha csak megsejtette volna a szerelmi életében beállt változásokat, Helenát egy ideje túlzott figyelmével üldözte Simon, a főnöke. A lánynak az elmúlt hetekben annyira terhére volt a kéretlen széptevés, hogy már nem látott más kiutat, mint a felmondást, pedig ezzel a házát is bukta volna.

És akkor most ez a találkozás Oscarral!

Helenát teljesen kikészítették az elmúlt hónapok érzelmi viharai. A legszívesebben visszavonult volna egy lakatlan szigetre, hogy egy darabig ne zaklassa senki, és nyugodtan átgondolhassa az életét.

Hirtelen elakadt a lélegzete. Lakatlan sziget? Talán Mulberry Court is megteszi. Isobel az ő megmentője! Miért is ne? Miért ne költözhetne az elkövetkező egy évre Mulberry Courtba, hiszen a ház úgyis üresen áll? Ott aztán bőven lesz ideje és lehetősége kitalálni, hogyan tovább. Arról nem is beszélve, hogy ha helyben lakik, az örökség felbecsültetése és később az eladása is sokkal egyszerűbb.

Minél többet gondolkodott Helena az ötleten, annál jobban tetszett neki. Volt félretett pénze, amivel áthidalhatta az elkövetkező néhány hónapot, ha pedig az elfogy, biztosan talál valami munkát Dorchesterben.

Aztán az ajkába harapott, mert rájött, hogy egy kérdőjel mégis van. Nevezetesen Oscar. Vajon beleegyezik-e, hogy odaköltözzön a birtokra? Nem fogja-e helyteleníteni a terveit?

Elgondolkodva ment be a hálószobába, és épp felhajtotta a takarót, amikor zümmögni kezdett a telefonja: üzenete érkezett, méghozzá Oscartól. A férfi azt írta, hogy szobát foglalt a Horseshoe fogadóban, és már várja a péntek esti találkozást.

Helena letette a telefont, és lefeküdt.

Arra gondolt, hogy miközben az ő életét teljesen megváltoztatta ez az örökség, Oscarét egyáltalán nem. Számára ez nem sorsfordító összeg, a végrendelet feltételei pedig bizonyára sok bosszúságot okoznak neki. Hiszen ezzel kell foglalkoznia ahelyett, hogy a munkáját végezné. És közben még vele, Helenával is kénytelen egyezkedni, ami valószínűleg pláne nincs ínyére. Ez lerítt róla ma délután.

Helena bebújt a takaró alá, és sajnálkozott egy sort azon, hogy nincs egyetlen rokona sem, akivel megoszthatná az örömét és a gondjait. Milyen jó is lenne most megbeszélni mindent mondjuk a testvérével! Persze ott volt a legjobb barátnője, Anna, de ahhoz már késő volt, hogy őt felhívja.

De az önsajnálat, amilyen gyorsan jött, olyan hamar el is illant. Helena hozzászokott már az egyedülléthez. Szóval most is boldogulni fog valahogy.

Csak először jól ki kellene aludnia magát. Holnapra egész más színben fogja látni a világot. Lehunyta a szemét, de a várva várt álom csak nem akart jönni. Oscarnak köszönhetően sorra jöttek az emlékek, szóval zaklatott éjszakája volt.

Helena pénteken minden gond nélkül megtalálta a Horseshoe Innt, melyet valószínűleg egy hajdani majorságból alakítottak ki, mert magányosan állt a falu határában, erdők és szántók közepette.

Ennek ellenére meglepően sokan voltak az éttermében. Amikor Helena belépett, a csapos a pult mögül csak rápillantott, és egyből felderült az arca.

– Maga Miss Kingston, ugye? Az én nevem Adam. Mr. Theotokis üzeni, hogy foglalt szobát önnek. Megnézi, vagy előbb iszik valamit? A vacsorával ráér, éjfélig nyitva van a konyha.

Helena megfordult, és jól megnézte magának a kis éttermet, melyben majdnem minden asztal foglalt volt.

Tetszett neki a hely, hangulatosnak találta. Ha ez Oscar ízlése, akkor még mindig elég sok mindenben hasonlítunk, gondolta, és elmosolyodott.

– Először felmennék a szobámba kipakolni, aztán kicsivel később szívesen ennék egy szendvicset, és innék egy teát. – Fogta az utazótáskáját, és egy percig habozott, mielőtt megkérdezte volna: – Mr. Theotokis itt van már?

– Nem, még nem érkezett meg. – Adam leakasztotta a falról a szobakulcsot, és elvette a lánytól a táskát. – Jöjjön, megmutatom a szobát!

A vidékies stílusban berendezett, kényelmes helyiség mindenben elnyerte Helena tetszését. Itt egészen biztosan ki fog bírni egy hétvégét, gondolta. De vajon hol lehet Oscar? Nagyon későre járhat… Épp az órájára nézett, amikor megszólalt a telefonja.

– Helena, sajnos közbejött valami, még legalább húsz perc, mire odaérek a fogadóba – mondta Oscar. – Enni már nem fogok, viszont kérhetnél nekem egy whiskyt. Találkozzunk a bárban, jó? – Azzal bontotta a vonalat.

Bő félóra múlva érkezett meg végül. Addigra Helena megette a szendvicsét, megitta a teáját, és a whiskyvel, valamint a pohár borral felszerelkezve keresett magának egy csendes helyet a bárban.

Oscar gyorsan felfedezte, és miután üdvözölte, rögtön bele is kortyolt a whiskyjébe.

– Látom, ügyesen feltaláltad magad – állapította meg, és elcsodálkozott, mert a lány jelenlétében mintha már feleannyira sem lett volna ideges.

Helena remekül nézett ki, még sokkal szebb volt, mint amilyennek emlékezett rá. Laza öltözék volt rajta, farmert viselt, és csíkos pulóvert, de mindkettő remekül állt neki. A haját hátrafésülte, és laza kontyba csavarta a tarkóján.

Helena a homlokát ráncolva nézte a férfit, akin látszott, hogy valami nyomasztja. Talán az idegesítette, hogy feltartották, talán az, hogy velem kell töltenie a hétvégét, találgatott a lány, és egyszerre inába szállt a bátorsága. Igen, nyilván a terhére vagyok, gondolta, hiszen akadályozom, hogy azt csinálja az örökségével, amit akar.

Bizonyára azt várja tőle, hogy minden kívánságára rábólintson, azon az alapon, hogy ő a nagy és hatalmas Oscar Theotokis. Szóval feltehetően nem lesz könnyű zöld ágra vergődnie vele.

– Halasszuk el a megbeszélésünket holnapra! – javasolta a férfi, és megint a poharáért nyúlt. – Időben megreggelizünk, aztán elmegyünk Mulberry Courtra, és körülnézünk.

Helena megitta az utolsó korty borát, és fogta a táskáját.

– Tudom, hogy nincs sok időnk, de szeretnék alaposan szétnézni, feleleveníteni a régi emlékeket. Isobel halála nagyon váratlanul ért, ráadásul a temetésre sem tudtam eljönni.

– Csodálkoztam is, hogy nem láttalak a szertartáson. Elfelejtettek értesíteni?

– Nem, tudtam róla, de nagyon beteg voltam. Lázasan feküdtem egész héten. – Helena felállt. – Akkor viszlát holnap reggel!

A férfi is felemelkedett.

– Szép álmokat! És ne aggódj, nem kell elkapkodnunk semmit! Lesz időd körülnézni.

Miután Helena távozott, Oscar kért egy második whiskyt. Érezte, ahogy az alkohol lassan szétárad az ereiben, élvezte a melegséget és azt, ahogy görcsös izmai kezdenek ellazulni.

Azért késett, mert egy baleset szemtanúja volt, pontosabban az első autós egy baleset színhelyén. Még soha nem látott ilyet, és nagyon megrázta a dolog még akkor is, ha ott ez nem látszott rajta. Teljesen gépiesen húzódott le a kocsijával, szállt ki, és szabadított ki egy sebesült fiatal nőt és két kisgyereket a szerencsétlenül járt autóból, mielőtt az felrobbant és teljesen kiégett volna. A meglepően gyorsan kiérkező tűzoltók megdicsérték a hősiességéért, de Oscar csak legyintett. Nem érdemelt elismerést, mert bele sem gondolt, mit tesz, nem mérte fel a helyzetet, csak ösztönösen tette, amit kell.

És hálás volt a sorsnak, amiért időben odaért, és megakadályozhatott egy családi katasztrófát. Szerencsére a fiatal anya sem sérült meg súlyosan, szóval minden remény megvolt rá, hogy teljesen rendbe jön a kis család, és a gyerekek is kiheverik a sokkot.

Oscar egy darabig forgatta a borostyánsárga folyadékot a pohárban, és arra gondolt, hogy Helena halogatása csak fokozza a kellemetlenségeket, amiket Isobel néni végrendelete jelentett számára.

De vajon valóban fontosak a lánynak az emlékek, amelyek a házhoz fűzik? Valóban Isobel néni szellemében akar cselekedni? Vagy igazából jobban örülne az azonnali pénznek? Londonban drága az élet, és az autójából ítélve Helena nincs nagyon eleresztve.

Javasolni fogja neki, hogy állapodjanak meg egy összegben, amivel megválthatja a tulajdonrészét. Igen, így lesz a legjobb mindkettőjüknek!

Hogy ezt kiötlötte, elégedetten felállt, elkérte a kulcsát, és felment a szobájába.

Oscar már az asztalnál ült, és újságot olvasott, amikor Helena belépett a reggelizőhelyiségbe. Amikor észrevette, a férfi rögtön letette a lapot, és felállt. Helena elég sápadt volt, de nem tett fel sminket, és a haját is csak egyszerű copfba fonta össze. Szóval a megtévesztésig emlékeztetett az egykori kamasz lányra.

– Elismerésem – mosolygott Oscar. – Jó egy órával későbbre vártalak.

– Rendszerint korán kelek – tájékoztatta Helena, pedig ez így nem volt teljesen igaz.

Mai korai felriadásának oka egy rémálom volt: meg kellett küzdenie Oscarral az imádott porcelánfigurákért, és veszített. A férfi szerezte meg a pásztorlánykát és a pásztorfiút, hogy aztán diadalmas képpel mindkettőt összetiporja. Helena a hajnali órák óta azon tépelődött, hogy vajon nincs-e az álmának valami mélyebb jelentősége.

Nem volt valami nagy étvágya, és a jelek szerint Oscarnak sem, így a reggeli gyorsan véget ért, hamarosan indulhattak is a birtokra. Amikor odaértek a kúria kapujához, Helena gyomra idegesen összerándult. Ez a gyönyörű ház, ahol annyi kellemes órát töltött, mostantól félig az övé.

Izgatottan hajolt előre, hogy jobban lásson. Először a kaputól nem messze lévő két kisebb ház mellett haladtak el. Az egyik a mindenkori házvezetőnőé volt, a másik a kertészé. Ez utóbbiba költözött be az anyja halálát követően az édesapjával Helena, és itt élt egészen addig, míg le nem érettségizett. Nyolc csodás évet töltött tehát itt, boldogan és szabadon, mint a madár. Louise, Isobel házvezetőnője nagyon szerette a kislány Helenát, gyakran kényeztette finomságokkal, sőt bizonyos szempontból anyja helyett anyja volt.

– Ki lakik most a kertészlakban? – kérdezte Oscartól.

– Az új kertész, a neve Benjamin. Ő vette át a stafétabotot édesapádtól.

– És Louise? Ő itt van még?

– Igen. És itt is marad, amíg mindent el nem rendezünk Mulberry Courttal kapcsolatosan. De pillanatnyilag épp szabadságon van, az unokahúgához utazott néhány napra Durhambe.

Szegény Louise, gondolta szomorúan Helena. Hamarosan el kell hagynia az otthonát, és új munkát kell keresnie, ha ez egyáltalán lehetséges az ő korában.

Még két kanyar, és feltűnt előttük Mulberry Court épülete. Helena visszafojtotta a lélegzetét. Ugyanúgy, mint gyerekkorában, most is mesebeli kastélynak látta a kúriát. Oscart ellenben láthatóan nem ütötte szíven a látvány. Leparkolta a kocsit, segített a lánynak kiszállni, aztán együtt felmentek a házhoz vezető lépcsőkön. Az ajtóhoz érve a férfi elővette a kulcsát, és kinyitotta a bejáratot.

Helena egy pillanatra megtorpant a küszöbön, és vett egy nagy levegőt. Ó, milyen jellemző Mulberry Courtra ez a virágillattal vegyes viaszillat! Egy csomó emléket keltett életre benne.

– Rég nem jártam itt – jegyezte meg. – Utoljára apám halálakor, mert Isobel volt olyan kedves, és egy kis tort rendezett a temetésre érkezőknek. Igaz, nem itt, hanem a télikertben. Nem is tudom, hogy az előcsarnokban mikor voltam legutóbb.

Oscar ránézett.

– Mostanában én sem nagyon jártam itt – mondta, és rántott egyet a vállán. – Mindig közbejött valami.

Némán mentek tovább. Ahogy befelé haladtak, Oscar szorgalmasan jegyzetelt, míg a lány csak nézelődött. Valósággal itta a szeme a látványt. Minden annyira ismerős volt. A nagy étkezőben a mahagóniasztal csillogott a politúrtól, és a közepéről nem hiányozhatott a virágokkal teli váza.

Helena elmosolyodott. Lám, Louise figyel rá, hogy az asszonya halála után se érhesse szó a ház elejét.

A nagy szalonban, ahonnan át lehetett menni a télikertbe, még a régiek voltak a bútorok, de a függönyöket például lecserélték. A mellette lévő kis helyiséget játékszobának hívták, és Helenának ezzel kapcsolatosan voltak a legszebb emlékei. Gyakran társasoztak itt Isobellel, és rendszerint ezen a tévén nézték a kedvenc filmjeiket is.

Aztán a könyvtár, Helena kedvenc helyisége következett. Először a kis üveges szekreterre pillantott a sarokban, mert ott álltak a kedvenc porcelánfigurái, természetesen épen és sértetlenül. Megkönnyebbülten lélegzett fel. És itt volt Isobel képmása is a falon. Annyira élethűen sikerült megörökítenie a művésznek, hogy Helena szinte azt várta, mindjárt megszólal a kép.

Isobelt egy széken ülve ábrázolta a festő, könnyed, púderrózsaszín ruhában, dús, ezüstös haja feltűzve, az arcán pedig ott volt az a kedves mosoly, amit Helena annyira szeretett.

– Meg kell hagyni, a nénikém komolyan vette a gyűjtést – mutatott körbe a könyvtárban elhelyezett műkincseken Oscar. – Ez a sok minden, amit összeszedett…

Helena némi kritikát vélt kihallani a hangjából, és ez nemigen tetszett neki.

– Szerintem Isobel ésszel gyűjtött, és minden egyes tárgynak, ami itt van, megvan a helye – jelentette ki komolyan. – Az ízlése egyszerűen páratlan volt – tette hozzá harciasan. – Nem tudom, mit gondolsz erről, de szerintem egyelőre így kellene hagyni a házat, ahogy van. Ha egyenként elárverezzük a műtárgyakat, tönkretesszük azt, ami a szóba jöhető vevőket a leginkább megfoghatja: a ház hangulatát. Mulberry Court ugyanis nemcsak egy szép épület, hanem igazi otthon, legalábbis így berendezve. Egy otthon, ahol élni, nevetni és szeretni lehet.

Helena kifejezetten árulásnak érezte volna, ha Isobel nagy gonddal és szeretettel összegyűjtött kincseit egyenként elárverezik.

Oscar merőn nézett rá, és érezte, hogy a fülében dobolni kezd a vér. Egyszerre heves vágy fogta el, alig tudott uralkodni magán. Gyorsan oldalt pillantott.

– Ez elég jó érv, később még feltétlenül beszélünk róla – ismerte el. – De ha már itt vagyunk, arra szeretnélek kérni, hogy vedd magadhoz, amire az apróságok közül igényt tartasz. Nekem nem kell semmi.

Ezt Helena készséggel elhitte. De vajon neki mi kell? Most, hogy a ház és a birtok felét megörökölte, gazdag nőnek mondhatta magát, de még így sem volt rá esélye, hogy valaha olyan helyen lakjon, ami méltó Isobel kincseihez.

– Igazából csak abban vagyok biztos, hogy azokat szeretném megtartani.

A pásztorfiút és a pásztorlánykát formázó porcelánfigurák felé intett.

– Persze, legyen a tiéd! És azon kívül is minden, amit akarsz. Jól gondold meg, mert minden más eladásra kerül, ha nem most, akkor később.

A férfi sarkon fordult, és elhagyta a könyvtárat, hogy felmenjen az emeletre.

Helena követte őt a széles lépcsőn. Odafenn hat hálószoba volt, mindhez külön fürdőszoba tartozott. A legszívesebben végigfutott volna a szőnyeggel borított folyosón, hogy benyisson az „ő szobájába”. Abba a helyiségbe, ahol néhány éjszakát eltöltött még kislánykorában, amikor az apjának egyszer nélküle kellett elutaznia.

– Isobelnek sok barátja volt – jegyezte meg, mert az az érzése támadt, hogy meg kell törnie a csendet. – Mindig nagy volt a jövés-menés, nem sokáig maradtak üresen a szobák. Még én is aludtam egyszer itt…

– És ez volt az én szobám, amikor itt laktam. – Oscar kinyitott egy ajtót, és ránézett Helenára. – Szerettem itt vakációzni.

A lány kis híján köhögőrohamot kapott. Ez minden? Hát már elfelejtette, mit jelentettek ezek az együtt töltött hetek mindkettőjüknek? Talán kitörölte emlékezetéből a szerelmüket, vagy lehet, hogy ez a szerelem csak az ő részéről volt az?

Némán követte Oscart vissza, le a lépcsőn, aztán a hátsó bejáraton át ki a szabadba. A konyhakert most is olyan szép volt, mint régen, az édesapja elégedett lett volna az utódja munkájával. Igazából semmi sem változott.

Helena lopva a keskeny ösvényre sandított, mely eltűnt a távolabb álló fák között. Ez vezetett az öreg fűzfához.

Az eltelt évek ellenére is olyan elevenen élt benne az Oscarral eltöltött gyöngéd órák emléke, mintha csak a múlt héten történt volna minden. Hát nem hihetetlen, hogy most úgy állnak itt, mint az idegenek? Nem felfoghatatlan, hogy úgy viselkednek, mintha a birtoknak semmiféle érzelmi értéke nem lenne számukra?

Helena túlságosan elmerült a gondolataiban, észre sem vette, hogy Oscar őt fürkészi. És természetesen az sem kerülte el a férfi figyelmét, milyen elandalodva nézi az ösvényt Helena. Hirtelen megtorpant.

– Vissza kell mennem a fogadóba, mert el kell intéznem valamit, amihez számítógépre van szükségem – pillantott az órájára. – Különben is, mindjárt egy óra. Nem ártana enni valamit.

Noha nem volt éhes, Helena azonnal rábólintott a dologra, és követte a férfit az autóhoz. Oscar néhány percig csak az utat figyelte, és hallgatott, de aztán megköszörülte a torkát. Jól megfontolta a dolgot, és igyekezett gondosan megválogatni a szavait:

– Helena, lenne egy javaslatom, ami szerintem nagy könnyebbséget jelentene neked. Mi lenne, ha felértékeltetnénk Mulberry Courtot, aztán én ennek a felét felkerekíteném az egy évre számított infláció összegével, és már most odaadnám neked? Akkor azonnal rendelkezhetnél az összeg fölött. Meg persze a porcelánfigurákat is elvihetnéd, ha akarod. És akkor nincs több gond, nem kell ide járkálnod többé.

Helenának arcizma se rezzent. Mereven nézett maga elé.

– John Mayhew elintézné a formaságokat, és az életünk visszatérhetne a rendes kerékvágásba – folytatta a férfi, miközben bekanyarodott a fogadó elé, ahol megszálltak.

Leállította a motort, és várakozón pillantott Helenára. A lány úgy ült, mint aki karót nyelt, a keze az ölében, és még mindig egyenesen maga elé bámult. Csak az arcán megjelenő két piros folt mutatta, hogy igencsak küzd az indulataival.

– Egyszer már elmondtam, mit gondolok erről – szólalt meg halkan. – De talán nem figyeltél eléggé. – Oldalt fordult, és egyenesen Oscar szemébe nézett. – A véleményem azóta mit sem változott. Minden erőmmel azon leszek, hogy Isobel kincsei, amelyekhez annyira ragaszkodott, olyanokhoz kerüljenek, akik méltányolni tudják őket. Ez a legkevesebb, amivel tartozom a nagynénédnek.

Nagyon rosszulesett neki az ajánlat, ugyanis pontosan tudta, mi rejlik mögötte. Érezte, hogy Oscar mihamarabb szabadulni akar tőle. Ha jelentett is neki valamit egykor, az az idő már a múlté. Oscar céltudatos és önző üzletember, aki fütyül az elhunyt rokona végakaratára. A lehető leggyorsabban el akarja kótyavetyélni ezt az álomszép házat a benne lévő kincsekkel, és a legkevésbé sem érdekli, ki lesz az új tulajdonos. A lényeg, hogy jó sokat fizessen érte.

Kinyitotta a kocsi ajtaját.

– És csak hogy tudd: Mulberry Court számomra nem gondot jelent. Szívesen jövök ide, mert szeretem ezt a helyet, és szeretnék minden egyes tárgytól elbúcsúzni, mielőtt eladásra kerül.

Azzal emelt fővel kiszállt, és faképnél hagyta Oscart.

A szobájába felérve Oscar elővette a laptopját a szekrényből, és ledobta az ágyra. Máskor közmondásos önfegyelme mintha megroggyant volna egy kicsit…

Mulberry Court sokkal nagyobb hatással volt rá, mint várta. Mindenütt szinte tapintható volt Isobel jelenléte, ami határozottan felkavarta, hiszen a nagynénje mindig is közelebb állt hozzá, mint a szülei. És amikor az őt ábrázoló festmény előtt állt, az az érzése támadt, hogy Isobel azért mosolyog olyan furcsán rá, mert akar tőle valamit.

Megrántotta a vállát.

Akárhogy is, Helena nem esett hasra a javaslatától, sőt. Makacsul ragaszkodott az eredeti elképzeléséhez. Persze Oscar eddig is tisztában volt vele, hogy a kedves, előzékeny felszín mögött egy ugyancsak eltökélt, határozott, erős akaratú teremtés rejtőzik.

Idegesen a hajába túrt, és felsóhajtott. Legalább önmagának beismerhette volna, hogy ez mind mellékes. Valójában nem az rázta meg, hogy a lány visszautasította. Hanem maga a viszontlátás.

Az az érzés lett úrrá rajta, hogy elmulasztott valami nagyon fontosat. Hogy mostanáig aludt, és aztán hirtelen felébresztette a világ legszebb nője…

De vajon idejében ébredt fel? Vagy máris túl késő?

Ezt egyelőre nem tudta volna megmondani.

3. FEJEZET

Helena az ágyra tette a táskáját, és bement a fürdőszobába, hogy kicsit felfrissítse magát.

Kimerítette a délelőtt, melyet leginkább egy érzelmi hullámvasúthoz tudott volna hasonlítani. Mulberry Court látványa ugyan többnyire kellemes emlékeket ébresztett benne, mégis valamiért betolakodónak érezte magát és Oscart is. Ami nevetséges, hiszen ők a jogos örökösök.

Kínosan érintette az is, hogy Oscar ki akarta fizetni, felgyorsítandó és leegyszerűsítendő a dolgokat. És a képére volt írva, mennyire nem tetszik neki, hogy ő felemelte a szavát ezellen.

Pedig az ő célja elsősorban nem az volt, hogy a legrövidebb időn belül a lehető legtöbb pénzhez jusson, hanem az, hogy Isobel hagyatéka arra érdemes emberek kezébe kerüljön. Nyilván nem véletlen, hogy Isobel kettejükre hagyta a birtokot. Talán azon a véleményen volt, hogy egy kis csapat könnyebben megbirkózik a helyzettel, mint egy szál örökös.

Helena homloka ráncba szaladt. Lehet, hogy igazságtalan Oscarral, és a férfi tényleg csak meg akarja könnyíteni a dolgát?

De aztán gyorsan elhessegette a gondolatot. Oscar mindig is szerette egymaga kézbe venni a dolgok irányítását, nyilván most is az a cél, hogy senki se szólhasson bele a birtok eladásába.

Mi másra is törekedhetne egy nagy hatalmú üzletember? Az érzelmeknek a gazdasági életben nincs helyük, egy szentimentális valaki aligha vezethetné a Theotokisok vállalatbirodalmát.

Helena tompa lüktetést érzett a fejében, és felnyögött. Aztán elővette a telefonját.

– Oscar, ne haragudj, de megfájdult a fejem! Lemondok az ebédről, és inkább lefekszem egy kicsit. A megbeszélést majd a vacsoránál folytatjuk, jó?

Hallotta, hogy a férfi vesz egy nagy levegőt, mintha dühös lenne, és le kellene nyugodnia.

– Rendben. Foglalok egy asztalt nyolc órára – mondta aztán. – Addigra remélhetőleg jobban leszel.

A lány elképzelte, hogy itt, ennél a mondatnál ingerülten a plafonra emeli a pillantását. De ez a legkevésbé sem érdekelte. Isobelnek köszönhetően pontosan egy évig legalább annyit ér a szava, mint Oscaré, akármekkora is köztük a társadalmi szakadék.

– Remélhetőleg – felelte nyugodtan. – Szóval akkor találkozunk este nyolckor az étteremben.

Oscar dühösen dugta zsebre a telefonját. Ez a nap egyáltalán nem úgy alakult, mint tervezte. Azt remélte, hogy Helenával ilyenkorra már rég közös nevezőn lesznek, és a lány egész délután azzal foglalatoskodik, hogy elcsomagolja a számára fontos tárgyakat, melyeket nem akar eladni. Ő közben kihív egy értékbecslőt, és megbízza John Mayhew-t, hogy intézze el jogilag az előzetes kifizetést.

De falakba ütközött. Helena semmit sem akart a két porcelánfigurán kívül, és azt szerette volna, ha minden úgy marad, ahogy van. Más szavakkal azt vette a fejébe, hogy betű szerint végrehajtja Isobel végrendeletet, és egy teljes évig vár az eladással.

Helena épp a teáját itta, amikor megszólalt a telefonja. Simon Harcourt, a főnöke volt az, aki körülményesen magyarázni kezdte, miért zavarja a hétvégén.

– Kár a gőzért, Simon, ne is folytasd, mert semmiképp nem foglak elkísérni arra a konferenciára! – szakította félbe a férfi szóáradatát. – Különben sem kötelességem rendelkezésre állni, mert hétfőn felmondok. Örököltem egy vidéki házat, amelynek az eladását képtelenség lenne Londonból levezényelni.

Helena megkönnyebbülten sóhajtott egy nagyot, miután elköszönt Simontól. Ezennel lezárta életének ezt a fejezetét. De vajon az Oscar című fejezetet is ilyen könnyedén és elegánsan le tudja-e majd zárni? Hamarosan kiderül.

Néhány órával később belebújt egy padlizsánszínű ruhába, amit az utolsó pillanatban dobott bele a bőröndjébe. A háromnegyedes ujjú ruha térdig ért, és egyszerre volt visszafogott, valamint elegáns. Mint mindig, ha ezt a ruhát választotta, feltűzte a haját, mert szerinte így illett ehhez a klasszikus fazonhoz. Csillogó kristály fülbevaló és finom smink egészítette ki a megjelenését.

A régi állóóra pont nyolcat ütött, amikor Helena a lépcsőre tette a lábát. Oscar és Adam odalent beszélgettek, de amikor a lány megjelent, azonnal elhallgattak, és mintha csak madzagon rántották volna őket, egyszerre fordultak feléje. Helena örömmel látta, hogy nemcsak a pultosfiúnak, de Oscarnak is tátva maradt a szája, amikor meglátta.

Lassan lesétált a lépcsőn, de a szemét közben egy pillanatra se vette le Oscarról, aki világos vászonnadrágot viselt fehér inggel és sötét zakóval. Nyakkendő nem volt rajta. A haját nyilvánvalóan megmosta, és frissen borotválkozott. Mintha egy divatmagazin címlapjáról lépett volna le.

Adam előhúzott két étlapot a pult alól, és egy csendes sarokasztalhoz vezette őket, ahol már várt rájuk egy ezüstvödörben a behűtött pezsgő. Adam kinyitotta a palackot, és mindkettőjüknek töltött egy pohárral. Figyelmükbe ajánlotta a frissen érkezett tengeri halak kínálatát, aztán magára hagyta a párt.

Oscar utánanézett.

– Adam tényleg született vendéglátós. Nagyon szeretem ezt a helyet, és remélem, neked sincs ellenedre, hogy itt szálltunk meg. – Azzal felemelte a poharát.

Helena szó nélkül koccintott vele, majd belekortyolt a jéghideg, gyöngyöző italba.

– Mit ünneplünk? – tudakolta kíváncsian.

– Hát az örökségünket. Nem mindennap örököl az ember egy egész kis vagyont. Szereted a pezsgőt, nem?

– Igen, bár igazi francia pezsgőt eddig még csak kétszer ittam. Szóval ez számomra tényleg különleges alkalom. Köszönöm, Oscar!

A férfi nem tudta levenni a szemét Helenáról. Milyen szép! Dús hajkoronája úgy csillogott a gyertyák fényében, akár az arany.

– Hogy van a fejed? Elmúlt a fájdalom? Ami azt illeti, még mindig elég sápadt vagy.

– Talán mert majd éhen halok.

Helena nevetett, és hogy az idegességét leplezze, kinyitotta az étlapot. Ismételten tudatosult benne, hogy egyik napról a másikra váratlanul teljesen megváltozott az élete. Akár egy álom, olyan volt ez az egész. Pedig ez a valóság. Gyertyafénynél pezsgőzött élete első és egyetlen szerelmével, aki még mindig ugyanolyan jóképű és vonzó volt, mint egykor. Aki még mindig elvarázsolta egy szempillantás alatt.

Miután megrendelték az ételt, Oscar hátradőlt a széken.

– A délután folyamán volt rá időm, hogy mindent alaposan átgondoljak. Szerintem nem sok értelme van, hogy a ház egy teljes évig lakatlanul álljon. Persze Louise és Benjamin most is ott vannaka közelben, de egy lakatlan épület, főleg, ha tele van műtárgyakkal, vonzza a betörőket, az illegális lakásfoglalókat és a céltalan pusztításra vágyó fiatalokat. – Belekortyolt a poharába. – Szóval ha nincs ellenedre, azt javaslom, adjuk bérbe a házat arra az egy évre, amíg nem adhatjuk el.

Helena nem hitt a fülének. Micsoda szerencse, hogy Oscarnak magától jutott eszébe a dolog!

Mielőtt bármit felelhetett volna, megérkezett a vacsorájuk. Mindketten halat rendeltek ugyanis, ami igen gyorsan elkészült. Miután a pincér távozott, Oscar témát váltott. Hirtelen élénken érdeklődni kezdett Helena iránt.