Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A fordító előszava

Attila

I. A hunok Európába érkezése - A nyugati gótok futása

II. A dunai hun birodalom - Attila és Buda

III. Theodosius összeesküvése Attila ellen - A rómaiak követsége Hunniába

IV. Attila udvara

V. Attila beütése Galliába - Szent Genovéva

VI. Orléans megszállása - Attila bukása Châlons-nál

VII. Itália megtámadása - Szent Leó követsége

VIII. Attila halála s birodalmának fölbomlása

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Amédée Thierry

ATTILA
TÖRTÉNETI KOR- ÉS JELLEMRAJZ

Fordította és jegyzetekkel ellátta
Szabó Károly

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-450-4 EPUB
ISBN 978-963-559-451-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Histoire d'Attila, de ses fils et successeurs jusqu'à
l'établissement des Hongrois en Europe

első kiadás: 1855.
az elektronikus változat az 1856. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító John Chapman festménye (1810)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A fordító előszava

Franciaország legújabb kori történetírói koszorújában a két testvér Thierry: Ágoston és Amadé neveit az elsők közt látjuk ragyogni. Mindketten számos maradandó becsű munkával gazdagították a francia irodalmat, melyek nagyobb részben Franciaország régibb történeteit tárgyalják: mindezek közül azonban bennünket magyarokat kiválólag érdekelhet Thierry Amadénak Attiláról írt jelen munkája, mellyel ő, mint a világot átalakító V. század történeteinek egyik legérdekesebb epizódját művészileg kidolgozva a „Revue des deux mondes” c. folyóirat 1852. folyamában közölt.

Ha e mű külföldi bírálók kedvező nyilatkozatai szerint közérdekkel bír minden művelt olvasóra, mennyivel érdekesebbnek kell tennie a magyar olvasóra nézve nemzeti hagyományainknál fogva, melyek Attilát azon egykor hatalmas keleti hun faj legfőbb hőséül tüntetik elénk, melynek vére folyt a magyar faj ereiben?

S ha a dúsgazdag német irodalom e művet mindjárt megjelentével még 1852-ben Dr. Burchardt Eduard fordításában elsajátítani méltónak tartotta; nem vádolhatjuk-e magunkat figyelmetlenséggel s önérdekünket illetőleg is hanyagsággal, ha e bennünket kiválólag érdeklő művet saját irodalmunkba átültetni elmulasztva megelégednénk Dr. Burchardt-nak különben sem eléggé pontos fordításával, s nem igyekeznénk a tisztelet azon adóját, melyet Thierry Attilának s a hun uralom korszakának való színekkel rajzolásáért tőlünk méltán megérdemelt, azáltal némileg leróni, hogy munkáját a magyar közönségnek nemzeti nyelvünkön tegyük élvezhetővé?

Mi e munkának, mint történetirati műnek becsét illeti, azt mind magára e műre mind az értelmes magyar közönségre nézve fölöslegesnek tarthatjuk hosszas dicsérettel ajánlgatni; elég csak annyit megjegyeznünk, mit a figyelmes olvasó bizonyosan igazolva talál, hogy magasztos fölfogás, széles szellemi látkör, tiszta világnézet, részrehajlatlan egyenesség, alapos ítélet s mit ez föltételez, a források egyedül a valódi történeti források lelkiismeretes fölhasználása üti e munkára a remek bélyegét. Nem lehet még ki nem emelnünk a művészi előadás szépségét, mely kellemes folyékony, mintha csak költői művet olvasnánk, emellett eszmegazdag s oly élethűen eleven, hogy a korszak azon nagyszerű jelenetei, melyek középpontját a világhódító Attila személye képezi, mintegy szemeink elé varázsolva látszanak. Ez Thierry előadásának legerősebb oldala, mi őt a művész történetírók, egy Gibbon és Maculay mellé emeli.

Kedves szolgálatot vélek azért tenni mind általában a művelt magyar olvasóközönségnek, mind különösen őstörténetünk barátainak, midőn e maradandó becsű művet magyarra fordítva, némi igénytelen jegyzeteimmel együtt, melyeket tanulmányaim folytán részint a tárgyak bővebb kifejtése végett, részint néhol Thierry véleményeinek s nézeteinek ellenében is tenni bátor voltam, nektek tanulságos élvezetül nyújtom.

Attila

E név: Attila az emberiség emlékezetében Nagy Sándor és Caesar neve mellett vívott magának helyet; ezek hírüket a csodálatnak köszönhetik, ő a rémületnek; legyen azonban bármelyik érzelem, csodálat vagy rémület, mely egy férfiúnak halhatatlanságot ad, bizonyosak lehetünk, csak lángészre vonatkozik. Igen hatalmasan kellett megrendülni az emberi szív húrjainak, hogy hullámzásuk századokon így átörökölhessen. Attila balhíre azonban nem annyira azon rosszon alapszik, mit tett, mint mit tehetett s mi a világot megdöbbentette. A történetirat a pusztítók, fájdalom, igen bő névsorában több oly férfit számlál, kik többet romboltak s kikre, mint rá, örök átok nem nehezedik. Alarikh intézte a halálcsapást a régi polgáriasultságra, megtörve azon sérthetetlenségi varázst, mely Rómát hétszázad óta fedezte; Genzerikhnek a rombolás ezen szabadalmai közt kiváló szabadalma volt ti. Rómát és Karthágót kirabolni; Radagais, a legkegyetlenebb teremtmény, melyet a történetirat emberek közé osztályozott, fogadást tett, hogy bálványai lábainál kétmillió rómait fojttat meg: s neveiket csak könyvekben találjuk. Attila, ki Orléans előtt kudarcot vallott, kit atyáink Châlonsnál megvertek, ki Rómát egy pap könyörgésére megkímélte, s ki egy nő keze által veszett el, népszerű nevet hagyott maga után, a rombolással egyértelműt. Ezen föltűnő ellenmondás meglepi a szellemet, mihelyt az ember e rettentő személyiséget tanulmányozza. S észrevesszük, hogy a történetirat Attilája éppen nem a hagyományé, s hogy ezek kiegészítés vagy legalább kölcsönös fölvilágosítás végett egymásra szorulnak. - Emellett meg kell különböztetnünk az eltérő hagyományok két forrását: a román hagyományt, mely Attilának a polgáriasult, s a germán hagyományt, mely Attilának a barbár fajok iránti viseletére vonatkozik.

A tanulmányban, melyet itt megkezdek, figyelembe veszem, mennyire tehetem, a hagyományi adatokat, általában a történetiratot, mindenütt az egykorú tudósításokat, véve vezérfonalul. Attila élete, melyet egy véletlen csapás talán éppen a roppant tervei teljesítésére szánt pillanatban metszett ketté, csak egy megszakadt dráma, melyben a hős eltűnik s a megoldás gondját mellékszemélyekre hagyja. Ezen megoldás a nyugati római birodalom vége s Európa felének szétdaraboltatása Attila fiai, helytartói, védencei és titkárai közt, kik császárok vagy királyok lettek. A néma személyek művéhez mérhetni a hős nagyságát; így ítélt a világ is fölötte. Attila történetének megértése végett azonban előbb ki kell fejtenünk, kik voltak a hunok és gótok, e két ellenséges nép, melyek küzdelmeiket a barbár világban a Don és Dnyeper partjain csak megkezdték, hogy a római világban a Marne és Loire partjain folytassák.

I.
A hunok Európába érkezése -
A nyugati gótok futása

Európa helyrajzi térképére tekintve látjuk, hogy ezen száraz északi felét sík borítja, mely az óceántól és a Balti-tengertől a Fekete-tengerig s onnan az északi sivatagig terül. E minden rohamnak tárt, nyáron kocsival, télen szánnal akadálytalan járható roppant síkot keletről az Ural, délről a Kárpát és Hercyni-hegylánc határozza; ez a nemzetek országútja Ázsia és Európa közt. E két utolsó hegylánc alját a forrásuknál szomszéd, irányukban ellenkező Rajna és Duna mossa, Dél-Európát természetes védvonallal zárva el, mely emberkéz műveivel könnyen kiegészíthető. E két folyó árokkal összekötve s egész folytában sáncolt tábortanyákkal s várakkal szegélyezve, a IV. században két egymással makacsul küzdő világ határvonalát képezte. Innen a román, azaz polgáriasult nemzetek tömege honolt, Róma ugyanis szerencsés volt nevét a polgáriasultságéval azonosítani; túl a végtelen síkon szétszóródva a nem román népek tömege élt: más szóval s azon kor kifejezését követve, dél románság, észak barbárság volt.

A barbár világot alkotó számtalan törzs három nagy népfajba vagy népcsaládba foglalható, melyek ma is általában ugyanazon tájakat lakják. Első délről kezdve a germán vagy teuton, utána a szláv s végre fönt északon s egész északkeleten, hol azt úgy szólva lóháton lehetett látni Európa és Ázsia közt, a germánok által fenn vagy finn néven nevezett népcsalád, kik azonban egymás közt csak a szuomi, azaz föld fiai általános nevet ismerik.[1]. Ezen három család uradalmai melyek különben délkelettől északnyugatnak keresztbe terülő földrajzi vonalak által elég szabályosan voltak kijelölve, később egymásba keveredtek s népvándorlások és hódító hadjáratok következtében mindennap jobban összezavarodtak. A IV. században a germán a Skandináv-félszigeten s az óceán és Rajna melléki szárazon kívül elfoglalta a Duna bal partját egész hosszában, aztán a Fekete-tenger lapályát a Tanaisig vagy Donig, mintegy prés közé szorítva az öröksége felétől megfosztott szlávságot. A finn nemzetek nyugat és északon igen szétszóródva, de keleten a Volga és Ural hegylánc között számosan és tömegesen, a germán és szlávra oly nyomást gyakoroltak, hogy annak súlyát már a római birodalom is érezni kezdte. A szlávnak és germánnak karcsú s hajlékony termete, fehér arcszíne, szőke vagy gesztenyeszín haja s szabályos arcvonalai eredeti rokonságra mutattak Dél-Európa fajaival, s beszédjük, bár igen különvált nyelveket alkotva, csakugyan az indoeurópai nyelvek közös törzséhez tartozik. Ellenben az alacsony, barna arcszínű, lapos orrú, kiálló pofacsontú s ferde szemű finn Észak-Ázsia fajainak képét viselte, melyeknek úgy látszik végső ága volt s melyekhez nyelvénél fogva tartozott. Mi a társadalmi állapotot illeti, a germán négyszázad óta a románság történeteibe bonyolódva, fél-polgáriasultsági korszakba lépett, s arra látszott rendeltetve, hogy polgárosító szerepet játszók a más két barbár faj ellenében. A szláv nemzeti kötelék nélkül s mindig idegen uralkodók járma alatt görnyedve hitvány nyomorult életet élt; mialatt a finn, érintkezésben az ázsiai puszták vad népeivel, háborúikba avatva, befolyásuknak alávetve, szüntelenül új erőt merített azon barbárság segélyforrásaiból, mely előtt az egész európai barbárság háttérbe szorult.

Tacitus néhány szava fedezi fel előttünk egyedül finn nemzetek léteztét Észak-Európában a IV. század előtt, kik ott a vadsággal határos állapotban éltek, s kiknek a skandináv népek ellen vívott véres harcait csupán a Kalevala és Edda regés költeményekből ismerjük. Keleten nevük elenyészett a szövetségek nevezetei közt, melyek az Ural körött alakulva majd Ázsiában majd Európában, de többnyire Ázsiában működtek. Úgy tetszik, hogy ezen szövetségek leghíresbike a khúnnok, húnnok vagy húnoké volt; ez azon korban, melyről szólunk, hordáival az Ural hegylánc két oldalát és a Volga völgyét borította. Ott létezett az időszámlálásunk második századában; Ptolomaeus ezen kori földíró ugyanis egy khún törzs feltűntéről értesít bennünket a Dnyeper melléki szlávok közt s egy más földről, a Kaszpi-tó és a Kaukázus közt tanyázó hunokról emlékezik, honnan rablásaik Perzsiáig és Kis-Ázsiáig terjedtek. Sőt Perzsia ékirataiban is feltaláltnak hiszik e rettentő nevet a nagy király által legyőzött népek közé sorolva. Nekünk elég annyit mondani, hogy a hun szövetség a IV. században az Ural és Kaszpi-tó egész hosszában elterült, mint egy élő korlát Ázsia és Európa közt, egyik végével a méd hegyekre támaszkodva, míg a másik Szibérián keresztül észak puszta tájaiba veszett.

Ez ily roppant teret elborító uralom, mely háromszázad alatt s egymást fölváltó rohamokban egész a mongol népek érkeztéig annyi pusztítót és hódítót zúdított Európára, vajon csupán finn fajú törzsekből állt-e? E kérdésre kellően megfelelhetnek Dzsingisz kán és Timur hódításai, föltárva előttünk Közép-Ázsia rögtöni s múlékony uradalmainak titkát; sőt a történetirat még többet is mond. Ez tanítja, hogy a hunok két nagy ágra oszoltak s hogy a keleti vagy a Kaszpi-ág fehér hun nevet viselt, ellentétben a nyugati vagy Uráli-ággal, melynek törzsei, mint barnák vagy inkább feketék vannak elénk rajzolva.[2] E két ágát ugyanazon szövetségnek a IV. és V. században csak igen laza és szinte szétszakadt kötelék fűzte egymáshoz, miként az események részleteiből meglátjuk. Anélkül tehát, hogy ezen tárgyra nézve a fölvételek tömkelegébe kalandoznánk, melyben a mostani tudományosság nem egyszer mélyedt el, csak annyit mondunk, hogy a hihetőséget követve a hun uralom magában foglalta mind azon népségeket, melyeket az általa bírt föld máig fölmutat, keleten a törököket, nyugaton a finneket sőt igen valószínű fölvétellel a mongol fajnak egy uralkodó törzsét is, mely az ázsiai testalkat jellegét élesebben tüntette elő: valóban a történetirat Attilát és a hun nemzet egy részét a kalmük típus túlzásával rajzolja.[3]

E helyzetben a hunok vadászat, rablás és nyájaik jövedelméből éltek. A fehér hun kizsákmányolta a kereskedő karavánokat, melyek Indiával üzérkedtek, a fekete hun nyusztot, rókát, medvét vadászott Szibéria erdeiben, s kereskedést űzött bőrökkel a Jajk és a Volga mellett fából rótt nagy raktárakban, melyeket a kereskedők Perzsiából és a római birodalomból, hol a prémáruk igen keresettek voltak, meglátogattak. Azonban csak remegve merészelt bárki is e vad népek közt járni, melyeknek ocsmánysága oly visszataszító volt. Európa, mely fiaiban ilyesmit nem látott, megérkeztüket szint oly borzalommal, mint meglepetéssel szemlélte. Hadd szóljon itt legelső feltűntüknek a Duna partjain tanúja Ammianus Marcellinus történetíró, egy valódi s tudni vágyó katona, ki sátra alatt írt s gyakran ritka szerencsével adta vissza a látványokat, melyek szemei előtt bontakoztak. Jegyezzük meg azonban, hogy a kép, melyet ő a hunokról vesz, főként a nyugati ágra, azaz a finn vagy finn-mongol törzsekre tartozik.

„A hunok” mondta ő, „mindent fölülmúlnak, mit legbarbárabbnak és legvadabbnak képzelhetünk. Csecsemő gyermekeik arcát mélyen behasogatják, hogy a forradások a szakáll szőrszálait elfojtsák; valóban álluk késő vénségükig csupasz és szertelen, mint a herélteknek. Alacsony termetük éktelen felső tagjaikkal s aránytalanul nagy fejükkel szörnyeteg tekintetet ad; kétlábú vadállatoknak vagy durván faragott faképeknek mondhatnátok, melyekkel a híd korlátokat szokás díszíteni. Különben is ezek oly lények, kik emberi alakkal baromi állapotban élnek. Étkeikhez fűszer és tűz használatát nem ismerik, eledelük vad növények gyökereiből s combjaik és lovuk háta közt megpuhított húsból áll. Ekével bánni nem tudnak, nem laknak házban vagy kunyhóban, mert falak közé zárkózni előttük sírnak tetszik s fedél alatt nem hinnék magukat biztosságban. Mindig bolyongva a hegyek és erdők közt szállásaikat szüntelen cserélik vagy inkább szállásaik nincsenek is, s gyermekségüktől fogva hozzá vannak törődve minden bajhoz, hideghez, éhséghez, szomjúsághoz. Követik őket költözködéseikben barmaik s vontatják szekereiket, melyekben családjaik tanyáznak. Itt fonják és varrják a nők a férfiak öltönyeit, itt fogadják férjeik öleléseit, itt hozzák világra gyermekeiket s nevelik fiatalságig. Kérdjétek ez embereket: honnan jönnek, hol fogantattak, hol születtek, s nem fogják megmondani; nem tudják. Öltözetük vászonköntösből s nyestbőr mentéből áll. A köntös barna színű s testükön rohad el; nem váltják fel, míg le nem szakad róluk. Lapult süveg s szőrös lábszáraikra tekergetett kecskebőr egészíti ki viseletüket. Idomtalan s roppant lábbelijük annyira terhükre van, hogy nem gyalogolhatnak, miért is teljességgel alkalmatlanok gyalogcsatára, ellenben azt hinnéd, hogy rá vannak szegezve kicsiny, csúnya, de fáradhatatlan s szellőgyors lovaikra. Lovon töltik életüket, részint lovagosan részint oldalt ülve, mint az asszonyok; lóháton tartják gyűléseiket, lóháton adnak vesznek, lóháton esznek isznak, sőt lovaik nyakára hajolva alszanak is. Csatában rend és terv nélkül rohannak külön-külön főnökeik buzdítására s rettentő ordítással ütnek az ellenségre. Ha ellentállásra találnak elszélednek, de csak hogy szint oly sebességgel térjenek vissza útjukban mindent összedöntve és tiporva. Mindemellett sem erősség ostromához, sem sáncolt tábor bevételéhez nem értenek. Nincs fogható azon ügyességhez, mellyel bámulatos messze lövik csonttal hegyezett nyilaikat, melyek oly kemények és öldöklők, mint a vas. Közelről egyik kezükben karddal, másikban pányvával harcolnak, melyet ellenségükre hurkolnak, míg az csapásaik elhárításával foglalkozik. A hunok állhatatlanok, hitetlenek, minden széllel változók s egy pillanatra feldühödők. Mi illendő, mi nem, éppen úgy nem tudják, mint az állatok. Nyelvük homályos, csűrt csavart, képes kifejezésekben gazdag. Ami a vallást illeti, vallásuk nincs, vagy legalább semmi szertartást sem követnek: uralkodó szenvedélyük arany.”[4]

A nyilvános isteni tisztelet ezen hiánya, melyről Ammianus Marcellinus beszél, nem gátolta azonban a hunokat, hogy a varázslás nagyszerű babonáinak ne hódoljanak. Csakugyan ismerték és gyakorolták is a jövendölés bizonyos nemét, melyet a XIII. századi európai utazók a tatár fejedelmek, Dzsingisz kán utódai, udvarában még tiszteletben találtak.

Ezen bűvölési gyakorlata, ocsmánysága és vadsága e népet vagy is inkább népszövetséget a többiek előtt rémületessé tette. A gótok soha titkos borzalom nélkül nem értesültek a hun törzsek mozgalmáról s borzalmuk sok babonás eszmével volt keverve. A skandináv és finn mindig, mint természetes ellenség állt szemben egymással. Európa végszélén, hol e két faj egymással érintkezésbe jött, a Finnföld fia a Skandináv előtt éktelen s a pokol hatalmaival szövetkezett gonosz törpe volt. A skandináv gót e gyűlöletes előítéletben növekedve, azt mindjárt fölébredni érezte lelkében, mihelyt Ázsia előterén ugyanazon faj törzseivel találkozott, melyek még iszonyúbbak voltak, mint a melyeket eddig ismert: nem kímélte ellenükben sem a bántalmat, sem ördöngösségi képzelődését. A skáldok, a gótok történeti költői beszélték, hogy a gótok Filimer királyuk uralkodása alatt azon nőket, kiket all-run-oknak az az varázslóknak gyanítottak, a seregtől elkergetve, Scythia belsejébe űzték, hogy ezen elátkozott nők tisztátalan lelkekkel találkoztak, kik mint ők a pusztában bolyongtak, velők egybekeltek s öleléseikből származott a hunok vad faja, „egy mocsárból kelt, alacsony, ragyás, borzasztó tekintetű emberfaj, mely csak szólási tehetségénél fogva tartozik az emberi nemhez”.[5] Ilyenek voltak a mesék, melyeket a gótok rettegett szomszédjaikról terjesztgetni szerettek. Azok, úgy látszik, ezen nem bosszankodtak. Hasonlóan közel rokonaikhoz és utódaikhoz, a XIII. századi tatárokhoz, önként meghagyták őket természetfölötti, ördögi, nem ördögi hatalmuk hitében; mert e hit erejüket költöztette, amennyiben rettegő ellenségeiket már mintegy legyőzetve szolgáltatta kezeikbe.

Mondtam föntebb, hogy a gótok Skandináviából eredtek s valóban keleti Európában csak időszámlálásunk második századától fogva laktak. Hazájukból belháborúk következtében, melyek minden hihetőség szerint az Odin-tisztelet vallásos küzdelmeiből fejlődtek, kibujdosva odahagyták a skandináv partokat a gepidák kíséretében, kik utócsapatukként szolgáltak. A Balti-tenger azon pontjától, hol kikötöttek, keletnek tartva neki vágtak a szlávok nagy síkjának s hosszas fáradalmak és folytonos csaták után eljutottak oda, hol a Borysthenes vagy Dnyeper a Fekete-tengerbe szakad. A gót nemzet azon része, mely a folyótól keletre tanyázott, ezen körülmény következtében osztrogót azaz keleti gót, a másik vizigót az az nyugati gót nevet nyert; ez volt két külön álladalom csírája, melyek különböző törvények és főnökök alatt gyarapodtak és fejlődtek. Az osztrogótok királyaikat az Amálok, a vizigótok a Báltok családjából választották. Mint értelmes, tevékeny, nagyratörő nép hódításokat tettek, a nyugati gótok Dáciában, melyet a Dunáig meghódítottak, a keletiek a szláv faj törzsei közt. A vizigótok, mint rettegett ellenség vagy drágán fizetett segédfél jókor beavatva Róma ügyeibe, tevékenységüket egészen itt merítették ki; mialatt az osztrogótok a legbarbárabb fajok elleni szakadatlan s kegyetlen háborúkba edződve lassan-lassan meghódították Sarmatia és Scythia síkjait északra a Tanaisig, nyugatra a Balti-tengerig. Királyaik egyike Hermanarikh hosszas uralkodását s hosszú életét háborúkra és hódításokra használta, s miután a szláv fajon úrrá lett, hatalmának egész súlyával a germán fajú népekre csapott, s azokat védenci állapotra szorította honfitársai és testvérei, a gepidák és gótok országáig.

Ez volt Hermanarikh híres birodalma, mely alapítóját azon dicsőségben részeltető, hogy Nagy Sándorhoz hasonlítgatják, kinek hírét a gótok azután hallották, hogy Görögország szomszédjaivá lettek. Azonban Gótország Sándora a macedóniai királynak, ki a győzőitekkel oly jól bánt, sem emberségét, sem bölcs országlatot nem tanúsított. Hermanarikh és a gót hódítók eljárása egészen más volt. Egy uralmuk alá vetett nép fölkelést kísérelt; a legkegyetlenebb bánásmód csakhamar engedékenységre kénytette. Részint annyi nagy keresztet állítottak, mennyi tagja volt azon királyi törzsnek, mely e népet kormányozta, s mindnyájukat könyörület nélkül felfeszítették, részint bőszült lovakkal hajtatták végre bosszújokat, s még a nők sem voltak mentek e borzasztó büntetésektől. Azon időtájban, melyben elbeszélésünk kezdődik, a roxolánoknak, egy osztrogótokat uraló s a Tanais mellett lakó nemzetnek, egyik főnöke egyetértésbe tette magát a hun királyokkal, s bár a terv fölfedeztetett, de a vétkesnek volt ideje menekülni. Hermanarikh haragja most ezen ember nejét sújtotta. Saniehlt (így hívták a nőt) négy szilaj lóhoz kötötték s darabokra szaggattatták. Testvérei bosszút esküdtek, Hermanarikhot lesbe csalták és leszurdalták. Az öreg király (ekkor 110 esztendős) nem volt halálosan találva, de sebei lassan gyógyultak s még csak forradásban voltak, midőn a roxolánok újabb hívása a hunokat indulásra bírta. Ezek a történeti tények; hanem a gótok később, midőn az özön, melyet esztelen kegyetlenségeikkel maguk idéztek elő, fejők fölé csapott, babonás előítéleteikben alkalmasabb okokat találtak bukásuk igazolására. Beszélték, hogy egyszer hun vadászok ünőszarvast űzve, ez őket lassan-lassan a Palus Meotisig csalogatta, s ezen mocsáron, melyet tengermélynek tartottak, gázlót fedezett föl előttük. A szarvas, mint valamely figyelmes és értelmes kalauz haladt, megállt, nyomán visszajött s újra tovább ment, mígnem a túlpartot érve eltűnt. Könnyen rájöttek, hogy a gótok beszéde szerint ez éppen nem való, csak tünemény, ördögök által előidézett képzeleti alak volt. „Ekként vezeték” veti utána Jornandes, maga is gót s hona hagyományainak kissé hiszékeny gyűjtője, „ekként ösztönzik a hunokat a szellemek, melyektől származtak, a gót nemzetek megdöntésére.”[6]

374-ben történt, hogy a nyugati hunok tömege fölkerekedve átkelt a Volgán Balamir főnök vezérlete alatt. Először az alánokra, egy pásztornépre, ütöttek, mely a Volga és Don közötti lapályt bírta; ezek kissé ellenálltak, de látva, hogy sokkal gyengébbek, egyesültek ellenségeikkel, követve Ázsia nomádjainak emlékezetet haladó szokását. Azután hunok és alánok ugyanazon zászló alatt átkelve a Palus Meotis gázlóján Hermanarikh királyságára rontottak. A gót király, még mindig sínylve sebeiben, megkísérelte föltartani „e népzivatart” mint Jornandes mondja, de visszaveretett. Még egyszer támadt, de újra megveretett; sebei kiújultak s fájdalmával és szégyenével nem bírva, kardját szívébe mártotta. Hermanarikh utódja, Vithimir, vitézileg esett el egy csatában, két gyenge korú fiút hagyva maga után, kiket hű kezek a vizigótokhoz mentettek. Az osztrogótoknak nem volt mit tenni, mint meghódolni. A vizigótok várva, hogy a megtámadtatás sora rájuk kerül, a Dnyeper mögé vonultak főnökeik legnagyobbika, Athanarikh bíró vagy király parancsnoksága alatt; azonban a hunoknak könnyű lovaikkal távolság vagy folyó csak játék volt. Egy csapat lovagjuk a gótok vonalán jóval fölül gázlóra akadva, egy tiszta éjjel átkelt a folyón s az ellenparton leereszkedve fölverte a király szállását, ki maga is alig tudott menekülni. Ez ugyan csak vak lárma volt, azonban ezen zajos váratlan mozdulatok a gót nehéz gyalogságot zavarba hozták s fárasztó nyugtalanságban tartották. A Pruth, mely a Dunába szakad s folyama fel részével a Kárpát-hegyek vég ágazatait éri, biztosabb védvonalul látszott ajánlkozni. Athanarikh ide költöztette seregét. Okulva a rómaiak tanításain a folyó jobb partját torkolatától föl a hegyszorosokig palánkokkal és karógátakkal rakta meg. Előtte e pajzzsal, mint egy kortársa mondja, s mögötte a Kárpátok hátterével magát biztosíthatni vagy legalább jó ideig tarthatni remélte: azonban a dolog egészen más fordulatot vett, mint gondola.

A közveszélynek egyesíteni kellett volna a vizigótokat, főnökeiket úgy, mint törzseiket: a közveszély megosztotta őket. E népnél minden vita tárgya volt, a vallás úgy, mint a politika, a támadás úgy, mint a védelem, s e meghasonlás minden esetre összefüggésben volt a század három negyedében erkölcseikbe csúszott mély változásokkal. Egy részük fölvette a kereszténységet, a másik buzgó pogány maradt, s mialatt Athanarikh a nemzeti vallás nevében a kereszténységet kegyetlenül üldözte, más két fejedelem a királyi vérből, Fridighern és Alaviv, annak védelmére nyilatkozott. Ezen hatalmas férfiak pártfogásának sikerült is az üldözés szigorát enyhíteni, hanem e miatt köztök és Athanarikh közt lángoló személyes ellenségeskedés támadt, mely minden alkalommal kitűnt. Athanarikh a folyó háború minden lehetőségére számítva a vizigótoknak visszavonulást indítványozott a Kárpátokba s a Kavkalandnak nevezett meredek és csak nem megközelíthetetlen felsíkig, ha állomásukat szorongatni találnák; ez volt az ő terve, Fridigherné és Alavivé egészen más. Ezek a vizigót törzseknek azt tanácsolták, vonuljanak a Duna túl partjára római földre, hol a császár, mint mondták, nem fogja tőlük a szállást megtagadni. Nem nyitotta-e meg Constantinus Pannóniát a siling-vandáloknak, midőn azok az ő fegyvereik előtt futottak? Valens szintannyit fog tenni a gótokért, kik valahol Moesiában vagy Thráciában termékeny földet s nyájaiknak kövér legelőket fognak találni; itt többé mi sem zavarná őket, mert áthághatatlan gátul a Dunát s a római határszélt fognák vonni maguk s az őket üldöző ördögök közé. Ami a rómaiakat illeti, ezek megnyerték a gótok szolgálatát, mellyel bizonyosan nem fognának megvetni. Ezt emlegették Athanarikh ellenségei; ezen tört ki a viszály. Athanarikh Rómának gyermekségétől fogva ellensége s oly atyának fia, ki vele hitére rettentő esküvel fogadtatta, hogy soha nem teszi lábát római földre, Athanarikh, ki esküjét vallásosan megtartotta, megtámadta Fridighern indítványát, mint mi személyére nézve sértés, a gótokra nézve gyávaság. Fridighern azt felelhette neki, (mert ez volt pártja véleménye), hogy ha a keresztények üldözői; kik ezeket nem rég agyon botoztatták, tűzbe hányták, keresztre feszítették, hogy aztán fejjel lefelé vízbe dobják, ha ezek méltán félhetnének is római földre lépni, éppen nem úgy az üldözöttek. A Krisztus fia testvér Róma fiával; jól lehetett ezt látni a vértanúság idejében, midőn az Athanarikh által üldözöttek túl a Dunán nem csak mindig nyílt menedéket és kenyeret, hanem vigasztalást is, szóval testvéri vendégszeretete találtak. Az öreg Ulfilas, a gótok apostola és jósa, segített terjeszteni e képzelgést, melyben maga is vakon osztozott.

Ulfilas, kinek neve oly híressé lett a gótok történetében, Cappadociából származott. Mint a zivatar elhordja szárnyain a legnemesebb gyümölcsök magvait, had és zsákmánylás vitte a gótokhoz a kereszténység csíráit; a fogságba hurcolt római családok adták első apostolaikat. Egy ily családból származott Ulfilas. Gót földön születve, a barbárok közt keresztény és római apa szeme előtt növekedve, egyesítő szívében a keresztény Róma hitvallását új hazája iránti buzgó szeretetével. Egyébiránt is személyes hála kötelékei csatolták őt a rómaiakhoz; soha nem feledte, hogy midőn még meglehetős fiatal korában a gót királyok bizonyos ügyben Konstantinápolyba küldték. Nagy Konstantin őt érdekkel fogadta és korára nem tekintve nemzete püspökévé nevezte, s végre, hogy egy akkor híres férfiú, a Nikomédiai Euszebiusz, a császár káplánja és megbízott embere, tette fejére kezeit. Gót honba visszatérve testtel, lélekkel barbár honfiai megtérítésére szentelte magát. Hogy hitterjesztését könnyítse s egyszersmind megvívhasson a költői hagyományokkal, melyek a gótoknak csak nemzeti isteneikről beszéltek, azon gondolatra jött, hogy a Szentírást nyelvökre fordítsa, s minthogy a gótok írást nem tudtak, számukra ábécét szerkesztett görög és más, talán rún betűkből,[7] mellyel nyelvük némely különös hangjaihoz alkalmazott. Azonban tartózkodott lefordítani az Ószövetségből a királyok könyveit, hol a héber nép harcai adatnak elő, attól tartva, hogy nemzetében a máris erősen kifejlett harcvágyat tüzelné s meggondolva, úgy mondta egy kortársa, ki e részleteket adja, hogy a gótoknak, ami a harcot illeti, inkább zabola, mint sarkantyú kell. Ezen gyermeteg eszme egy vonással elénk rajzolja a jó és szent papot, kit ily aggodalmak kínozhattak. Munkájának több hatása lett, mint remélte; egész forradalom keletkezett a gótok erkölcseiben; honfitársai maguk új Mózes címre méltatták őt. Ulfilas mint püspök a román kereszténység több zsinatában vett részt, holott inkább egyenes lelke s őszinte hitéért, mint hittudósságáért becsülték. Midőn az üldözés a Dnyeszter partjain kitört, Ulfilas élete megmentését egyedül a moesiai románok vendégszeretetének köszönhette, kik őt és mind a hittanúkat, kik őt futásában követték, tárt karokkal fogadták. Ezen egyszerű s meggyőződött ember azért mit sem kételkedett, hogy az ígéret földet az ő s testvérei számára egykor a Dunán túl lesz. Szavának oly tekintélye volt, hogy könnyen magával ragadta a gótok többségét, nem csak a keresztényeket, hanem a pogányok tömegét is, kik az új vallás ellen semmi keserűséggel nem viseltettek. Athanarikh, csaknem magára hagyatva, a törzsek maradványával visszavonult a Kavkaland szorosaiba.

Fridighern és Alaviv csapata megindult, a Duna felé oly renddel, milyent csak ily tömegtől, mely egy egész nemzet minden ingó vagyonát magával vitte, várni lehetett. Elöl járt a fegyveres nép, utánuk a nők, gyermekek, vének, nyájak és társzekerek. Ulfilas díszes csillogó papsága élén őrködött a vándorló egyház fölött, mely egy kerekes talapra feszített nagy sátorból állt s a szentéllyel együtt az egyházi ékszereket és imakönyveket rejtette. Az út nem volt hosszú s a gótok nemsokára a Duna partjához értek szemben a moesiai őrsökkel. E pillanatban mintegy ösztönszerűleg térdre omlottak könyörgőleg kiáltozva s karjaikat a túl part felé terjesztve. Miután a főnökök, kik előttük jártak, jelt adtak, hogy a római parancsnokkal akarnának szólni, egy csónakot küldtek hozzájok, melybe Ulfilas s több előkelő gót szálltak. A parancsnok elé vezettetve előterjesztették kérelmüket. Mondták, hogy hunokból egy utálatos és vérengző faj által, melynek semmi ellent nem állhat, elűzetve jöttek mindennel mi legbecsesebbjük, s alázattal kérik a rómaiakat, engedjenek nekik földet, s ígérik, hogy ott a császárt híven szolgálva csendesen fognak élni. Az ügy sokkal fontosabb volt, mint sem egy végőrségi egyszerű tiszt eldönthette volna: a parancsnok azért a követeket a császárhoz utasította, ki akkor Antiochia városában mulatott. Rendelkezésükre adták, mint szokás volt, az álladalmi futárok lovait és szekereit, s azok elmentek, mialatt Fridighern és Alaviv csapataikkal a lehető legjobb rendben a folyó bal partján megszálltak.