Eötvös József

Téli vásár

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-372-0

A MOLNÁRLEÁNY

1

Nagy Magyarországban sok szép vidéket találunk. A Kárpátok égbenyúló csúcsai, a dicső folyó, mely Buda mellett áthalad, a Balaton, melynek környékét koszorús-költőnk megénekelte, még a külföldit is bámulatra ragadhatják; de ki kedves vidéket keres, melyben az ember magát otthonosan érezheti: menjen Sajógátra, álljon meg a lelkész háza előtt, s tekintsen körül. A Sajó éppen a ház előtt kanyarodik nyugat felé, úgy, hogy a folyó mentében épült falunak egy része meglátszik; s a túlsó parton a zöld rónaság, melynek őserdejéből csak itt-ott egyes százados tölgyek s néhány facsoportozat maradtak meg, távolban kék hegyek, s elválva a többiektől a tokaji csúcs: oly egésszé olvadnak össze, melyet minél többször látunk, annál inkább szeretnünk kell. A paplak nem különbözik semmiben a falu vagyonosabb gazdáinak házaitól; egyszerű az, mint a templom, melynek korát sem felírás, sem az építési rendszer, hanem csak a néhány melléje ültetett százados hárs hirdeti; de a venyige, mely gondosan felnövelve a ház falát födeléig eltakarja, úgy, hogy levelei között csak az ablakok látszanak ki, s a zöld ágak, melyek a templom fedelén, mintha azt védenék, átnyúlnak, különös bájt vonnak az épületek körül: mintha a természet a remény legszebb zöldjével akarta volna felékesíteni a helyet, hol e falu lakói nehéz napokban vigasztalást keresnek. Éppen a templom előtt áll a komp, melyen a falu lakosai a Sajón túl fekvő szántóföldeikre járnak; a túlsó partról a nagy malomnak kopogása hangzik át.

Itt ült egy szép őszi nap délutánján, több mint húsz év előtt, a falunak akkor még fiatalabb lelkésze; dolgait végezvén, ott akarta bevárni feleségét, ki a szomszéd faluba szüléit ment látogatni. Könyvet hozott magával, a római nagy költők egyikét, kit mindenekfölött tisztelt; de rövid olvasás után a padra tette kedvelt íróját, s helyette inkább a természetet nézte, miből ő s minden valódi művész kincseit meríté s fogja merítni, míg a világ fennáll.

Egyike volt azon nyájas napoknak, minőket november vége felé hazánkon kívül talán sehol sem lehet élvezni. A tölgyek alig hullaták el lombjaikat, s ámbár a nap már alkonyhoz közelgett, a levegő oly langyos vala, mintha a tél még hónapokra volna. Mégis az egész táj színezetében, a felhők formáiban van valami, ami arra int, hogy e tért, mely még oly zöldben áll, talán már holnap hideg hólepel takarhatja. Nem legszebb képe-e ez életünknek, hol aki hivatásának eleget tesz, hasznos munkássága közepett szenderül álmába, mint a föld, melynek termékenysége az utolsó meleg pillanatig tart? A fiatal lelkész véghetetlenül jól s megelégedve érzé magát e pillanatban. Más hasonló tehetségekkel és tudománnyal bíró ember talán szűknek tartotta volna a kört, melyet elfoglalt; ő tudta, hogy minden körben, bármi szűkek határai, legalább magasabbra törekedhetünk, s áldotta végzetét a szerény szerencseért, melyet e faluban talált. E gondolatok közt a komp vonta magára figyelmét, mely körül, amint az este közeledett, élénkebb élet vala észrevehető. A megrakott szekerek sora a túlsó parton, a lárma, mellyel az onnan megérkezettek marháikat a meredek parton szólítgaták; a révész, ki a várakozókat majd fennhangon türelemre inté, majd egy tréfával nyugtatá meg, mely tíz év óta ismételve mindig nevető közönségre talált; a fennhangú beszélgetés, mely egy part és a másik között folyt, anélkül, hogy a hallgatónak füleit sértené, egészen elfoglalák a lelkész figyelmét, főképp midőn a Sajó túlsó partján egy idegent vőn észre, kit egy ideig hatalmas lépésekkel közeledni látott, s ki éppen most a kompba szállt.

Amennyire az innenső partról látszott, tisztességesen volt öltözve. Hosszú, sötét kabátban, alacsony, széles karimájú kalapban, hátán egy kis utazó-zsákkal, melyet, mihelyt a hajóba lépett, maga mellé állított; hóna alatt kis négyszögű köteggel. Mikor a komp kikötött, a révész, kivel útközben beszédbe ereszkedett, a paplak felé mutatott. Az idegen egyenesen ide irányzá lépteit, s bizonyos méltósággal hajolva meg a lelkész előtt, jó estvét kívánt, s elmondá, hogy a szomszéd falu lelkészétől jő, ki a tiszteletes úrnak sógora, s azt a hírt hozza, hogy a tiszteletes asszony ma estve nem fog hazajönni.

A lelkész nyájasan viszonzá a köszöntést, s kérdezé, nem akar-e a házba jönni, mert a levegő kissé hűvösödni kezdett.

– Igen megtisztelve érzem magamat – szólt az idegen, ismét meghajtva magát –, megvallom, fáradt vagyok. Négy órát gyalogoltam reggel, s ámbár a tiszteletes úr sógora magyar szívességgel fogadott, s rég nem ebédeltem olyan derekasan, mint úri házánál, mégis messzebbnek találtam ezt a falut, mint gondoltam, mikor elindulék. Régi tapasztalás: sík földön a cél, ahová törekszünk, távolabb fekszik, mint hittük; hegyek közt pedig a távolság helyett más akadályokat találunk. Fáradni mindig kell, erősen vagy sokáig.

A lelkész kijelenté sajnálkozását, hogy sógora szekéren nem küldte őt által.

– A tiszteletes úr oly kegyes volt, hogy ajánlotta – szólt utasunk udvariasan –, de nem fogadtam el. Jól mondja a közmondás: „Pauper Aristoteles cogitur ire pedes”, vagy magyarul mondva:

Deliberatum Ártándon.

Hogy a deák gyalog járjon. – Nem jó oly dolgokhoz szokni, miket csak ritkán élvezünk, s ilyen rám nézve minden kényelem.

Az utolsó szavakat keserűség nélkül, de oly hangon ejté, mely szívre hatott. Egyáltalában volt valami az idegen egész személyében, ami érdeket gerjesztett iránta. Magaviseletének szegletessége talán nevetséges benyomást tehetett volna. A száraz magas alak, rendkívül hosszú arcvonásai s a bokros szemöldökök, melyeket beszélgetés között fel és alá vont, teljességgel nem voltak szépeknek nevezhetők; de a férfi egész megjelenésében mégis volt bizonyos méltóság, mely tiszteletet gerjeszte. Első tekintetre, meglátszott, hogy azon emberek egyike áll előttünk, kin a sors csapásai mély sebeket hagyhatnak, anélkül, hogy magokat legyőzötteknek vallanák. S a lelkész csaknem zavarba jött, mikor szolgálatát ajánlá vendégének, ha netalán segedelmére szüksége volna.

Az idegen erre előadta, hogy a szomszéd faluban hallá, miszerint Sajógáton megürült a rektori állomás, s azért jött, hogy magát e helyre ajánlja.

– Talán irodalmi érdemeimre is hivatkozhatnám – mondá, midőn a hóna alatt hozott kötegből két könyvecskét átnyújtott. – Íme két munkám: A régi történetekből a jövő kor hasznára szerkesztett erkölcstükör, melyet Kolozsvárt és 101 jeles mondat az ifjúság számára, melyet Debrecenben adtam ki. Ha vevőkre találnak vala, talán hasznosabb olvasmányul szolgálhattak volna egyéb könyveknél, melyeket a közönség élénk érdekkel fogadott. De szóljanak helyettem mások.

Ezzel zsebéből kendőbe takart bizonyítványait vette ki, s a lelkésznek átadá.

A bizonyítványok a legkitűnőbbek voltak; csak egy volt felötlő azokban, hogy az elsőt kivéve, mely egy nagyobb helységben hét évig kitűnő szorgalommal és képességgel tett szolgálatait tanúsítá, a többi aránylag mind igen rövid időről szólt. A lelkész kijelenté csodálkozását efölött s kételyeit, vajon ily bizonyítványokkal ellátva, e helység igen csekély jövedelmekkel járó rektori állomását elfogadhatónak fogja-e tartani?

– A tiszteletes úr kétségen kívül így gondolkozik magában – szólt az idegen szomorúan –, ez ember nem tud megférni sehol; házsártos ember lehet, egyike azoknak, kikről semmi rosszat nem mondhatni, de akikkel egy jó órát sem tölthetünk. Ne rázza fejét, szemeiből látom gondolatát, s nem neheztelek érte. Ki vádolja a szelet, mely a kórót magával ragadja, vagy a földet, melyben az erős gyökeret nem verhetett? A kóró haszontalan; miért kóborol?!

– Ön félreértett – szólt a lelkész nyájasan –, csak bámulásomat akartam kifejezni, hogy képességével és azon szorgalommal, melyet irományai bizonyítnak, biztosabb állást nem szerezhetett magának.

– Ennek oka félig a tanítói pálya nehézségeiben kereshető, félig magamban, miért választám e pályát, s miért kerestem rajta saját hasznomon kívül egyebet? Aki mindig csak arra gondol, hogy minél továbbra haladjon pályáján: oly helyek mellett, hol kényelmesen megpihenhetne, elsiet, s estve többnyire hajlék nélkül találja magát. Aki ideálok után jár, nem szokta megtalálni mindennapi kenyerét; s aki valamely életmódot választott magának, ne keressen abban hivatásánál egyebet. Ha író, írjon, ha nevelő, neveljen, ha pap, papoljon, mint a varga bőrét, a szabó ruháját, az asztalos padjait készíti. Az élet költészete nem szegény legénynek való.

A lelkész tagadta e keserűséggel mondott nézetet, s állítá, hogy valamint a legszerényebb hivatásnak megvan költői oldala, úgy éppen foglalatosságunk e költői oldalának köszönhetjük a megelégedést, melyet abban találunk.

– Megengedem az elsőt, tagadom a másodikat – szólt az idegen, ki szemöldeit, melyeket a lelkész beszéde alatt fölhúzott, most megint összevonta. – Minden, pályának megvan költészete: szintoly tagadhatatlan, mint azon állítás, hogy aki szárazon jár, éppen úgy a csillagok szerint irányozhatja útját, mint a tenger hajósai. Csakhogy aki ezt teszi, magas útmutatásra fordítva szemeit, sokszor botlik, sőt gödörbe is esik. Így jártam én is. A jövőnek embereket nevelni: egyike a legszebb hivatásoknak. Nem kénytelenségből, de lelkesedéssel választám e pályát, szüleim kérése, barátaim tanácsa ellen. Soha ember komolyabban nem fogta föl feladatát. Elkövettem mindent, hogy magamat tökéletes nevelővé képezzem ki, s azért az időt, melyet külföldön tölték, hittudományi tanulmányok helyett arra szenteltem, hogy Németország és Helvetia akkor híres intézeteit bejárjam. Nagy reményekkel és föltételekkel tértem vissza hazámba, s kevés ember lehet boldogabb, mint én akkor valék, midőn nemsokára egy nagyobb helység iskolájának vezetésére hívtak meg. Hét évig működtem itt, s mint bizonyítványom mutatja, nem siker nélkül. De a helyzet nem felelt meg várakozásimnak. Minél tovább folytatám hivatalomat, annál inkább láttam, mi csekély az iskolamester hatása, minthogy az egész élet ellentmond oktatásainak. Ha egész életemet e falusi község művelésének szentelem is, mi befolyást gyakorolhatok ezáltal az emberiség vagy csak a nemzet jövőjére; mindez föl fogja-e tarthatni nevemet? – így gondolkoztam magamban, s elszomorodtam e gondolatban. Nagy embert akartam nevelni a hazának, ez volt ideálom, ez rögeszmém s örömmel hagytam el falumat, midőn az akkori alispán fiai nevelésére meghívott. Azóta egy hosszú vándorlás életem, melynek pihenőhelyei rám nézve kínpadok voltak. Tanítottam egy grófi, két bárói családban, alispánoknál és előkelő nemeseknél. Könyveket írhatnék tapasztalásaimról; de nem akarom a tiszteletes urat untatni, elég, hogy a közmondás: „Quem dii oderunt, paedagogum fecerunt”, vagy magyarul:

Csak akit az Isten megver,

Abból lesz iskolamester,

rajtam szomorúan beteljesedett. Rögeszmémből most már fájdalommal ugyan, de tökéletesen kiábrándultam. Nagy embereit Isten is a kor maga neveli magának. Az anyag, melyet a nevelő kezébe adnak, nem mindég olyan, amiből nagy egyéniségek válhatnak. Fából vaskarikát csinálni: ez a nevelő feladata; s jaj neki, ha el nem hitetheti a szülékkel, hogy ennek megfelelt, vagy éppen bevallja, hogy e csodára elégtelen. Több házban csak azért nem volt maradásom, mert a szüléket fiaik gyönge tehetségeire figyelmeztettem; egy helyen túl szigorúnak tartottak, másutt meg szerfölött engedékenynek; míg néhány háznál azt vették rossz néven, hogy oly elveket csepegtetek a gyermek szívébe, melyek az életben nem alkalmazhatók; sőt egy háznál a táncmester lépett föl ellenem, mert tartásom és viseletem által, melyet tanítványom utánzott, művészetének eredményeit állítólag meghiúsítám. Szóval, sehol sem feleltem meg a várakozásnak, s ámbár nem küldöttek el, úgy bántak velem, hogy magamnak kellett elmennem; s itt állok most, ötven esztendős koromban, nem tudva, hol hajtsam le fejemet.

A lelkész meghatva hallgatta az egész előadást, s azon ígérettel felelt rá, hogy kívánatát minden kitelhető módon elő fogja segíteni.

– Fogadja köszönetemet – szólt érzékenyen az idegen. – Nagyobb jótéteményt nem tehet embertársának, mint ha számomra a rektori állást megszerzi. Jótéteményképpen kérem, hogy koldulnom ne kelljen – tevé hozzá, összevonva nagy szemöldjeit, melyek alatt könny ragyogott szemében. – A tél küszöbén állunk, s nőm és gyermekem van.

A lelkész és a jövevény még sokat beszéltek ez estve egymással. Másnap a lelkész bemutatta vendégét az egyház elöljáróinak, s egy hét múlva Zátonyi Illés családostól, a rektorházba költözött.

Az öreg Zátonyi nem bírt azon tulajdonokkal, melyek által a nép szeretetét megnyerhetni. Szigorú elvei, magaviseletének szegletessége, főképp pedig azon körülmény, hogy magát nem érzé otthonosnak a tanácsbeliek társaságában, megannyi okok voltak, melyek miatt népszerűséget nem szerezhetett, bár soha ember hívebben nem teljesítette kötelességét. Az öreg molnáron kívül, ki egész életén át csak magánál tudósabb– vagy magasabbak társaságát kereste, senki sem volt, aki vele szorosabb viszonyban állt volna. A többiek csaknem ellenséges állást foglaltak el, legalább egy alkalmat sem mulasztottak el a szegény rektor valamely gyöngeségének kiemelésére. Hiába, ilyenek az emberek! Ha nem tudják vagy nem akarják mondani, miért nem szeretnek valakit, addig törik fejöket, míg valami okot találnak. Ez nemcsak Sajógáton, hanem más helyeken is így szokott történni. Felhozták ellene a feszes méltóságot, mellyel iskoláját igazgatta, s hogy beszédébe deák mondatokat vegyített; nevetségesnek találták, hogy mindennek, amihez kezd, oly nagy fontosságot tulajdonít; rossz néven vették, hogy órákat tölt kis zongorájánál, s rajta Haydn és Mozart műveit, azaz oly darabokat játszik, melyeknek nótáját – mint a parasztok mondák – még öregapjok sem hallotta, s melyeket a cigány sem hegedülhetne utána; mindezt annyiszor pengették a rektor ellenségei, míg végre a faluban azt nevették ki valamennyien, aki mindnyájoknál többet ért.

Az öreg Zátonyi jól tudta ezt, és sokszor panaszkodott, nem annyira a nép, mint saját maga ellen. Mit ér – mondá sokszor –, hogy szívünk szeretni tud, ha tőlünk a sors megtagadta a mesterséget, mi által magunkat szerethetőkké tesszük. – De hivatalához kötve családja által, melyet szerény jövedelméből tartott, nyugodtan elviselt minden kellemetlenséget. A szeretet, mellyel egyetlen gyermekén függött, mindent kipótolt.

Mit bánta ő, ha a világ saját érdemeit nem ismerte el, ha minden tervei meghiúsultak, s a dicsőség helyett, melyet ifjú korában mint az ország első nevelője várt, most egy kis falu népszerűségét sem bírta megnyerni. A sors a fiúnak fogja megadni, amit az apától meg-megtagadott: e remény fönntartá őt az élet kisebb-nagyobb kellemetlenségei között.

Kevesebbet tanulunk tapasztalás útján, mint közönségesen gondoljuk. Ritka ember tudja azokat csak saját gyermekeinek javára is használni. Megbuktunk a pályán, s ugyanazon ösvényre vezetjük, melyen mi megbuktunk; újra átéljük ifjúságunk álmait, s tapasztalásaink ellenére bizalommal tekintünk a jövő elé, mintha e világon csak mi csalódhattunk volna.

Ez volt az öreg Zátonyi gyöngesége is. Aki minden tehetségei mellett alig biztosíthatta mindennapi kenyerét, fia fényes jövendőjéről ábrándozott. A dicsvágy, mely jellemének egyik fővonását tevé, vén korában abban találta kielégítését, hogy fia számára fényes terveket alkosson. Volt abban valami nevetséges és mégis megható, ha a szegény iskolamester elmondá, mire fogja nevelni gyermekét. Nem volt cél oly magas, mit elérhetőnek, sőt biztosnak nem gondolt, ha kisfia vonásait látta maga előtt. Csak az volt szomorú az egész dologban, hogy e fényes ábrándok a gyermek nevelésére rosszul hatottak, s hogy a szegény fiú, kit apja mindég nagyra szánt, tulajdonképp semmire sem mehetett; már azért sem, mert anyja, nem osztozva férje reményeiben, a gyermek nevelésénél egészen ellenkező irányt akart követni.

A rektorné, vagyonos falusi gazdának leánya, szeretetből ment Zátonyihoz, s a nyomorúság, melyen átment, annál nagyobb gyűlöletet támasztott benne minden tudományos pálya iránt, minél inkább bámulta férje eszét. – Homlokod izzadtságával fogod munkálni földedet: ez áll, a szentírásban – mondá sokszor –, nem esze, hanem keze után él az ember, s én nem tűröm, hogy fiamat nyomorúságra neveljék. Legyen mesterember, legyen gazda, mint nagyatyja volt, de ne vesztegesse életét arra, hogy másokat olvasni tanítson.

A tudomány és iskolamesteri hivatal kapcsolatban tűntek fel a rektorné képzeletében, s a jó asszony meg akarta őrzeni fiát azon nyomorúságtól, melyet maga tapasztalt.

Hogy a rektornénak ezen nézetei, melyeket tartózkodás nélkül kimondott, nem növelték fiában a tanulási vágyat, szükségtelen mondanom.

Az öreg Zátonyi azonban férfiasan meg akart küzdeni neje előítéleteivel, s látva, miként házi tanításával nem sokra megy, elhatározá, hogy iskolába küldi fiát. Kész vala ő minden áldozatra, melyekkel a terv kivitele szűk körülményei mellett járt volna. Mindent kiszámolt és rendbe hozott; de mit használt? Nincs ellenállhatlanabb oly nőnél, kinek szeretetén nem kétkedünk, főképp, ha erős meggyőződése ellen csak reményeinkkel léphetünk fel. Ezt tapasztalta a rektor is. Minél inkább közelített a pillanat, melyben fiával Sárospatakra készült menni, annál inkább ingadozott föltételében. Többnyire néhány nappal elutazása előtt a lelkésztől kért tanácsot: nem tartaná-e jobbnak, ha a fiút fél esztendeig még magánál tartja, s a pataki iskolára jobban elkészíti? S ha a lelkész ellenkezőt tanácsolt is, Zátonyi az elhatározott napon mégis otthon maradt, s csak aztán panaszkodott gyöngesége ellen. – Meglátja a tiszteletes úr – mondá ilyenkor szomorúan –, feleségem makacssága elrontja gyermekünk jövőjét. Nem jó, ha a szülék annyira ragaszkodnak gyermekeikhez, hogy tőlök megválni nem tudnak. Önzés ez is, annál veszélyesebb, mert a szeretet palástjába takaródzik.

Az egész világ tudta, hogy e vádak Zátonyit magát legalább éppúgy illethetnék, mint feleségét; s maga a rektorné végre annyira meg volt győződve erről, hogy férje terveit, melyekről előre tudta, hogy nem sikerülnek, nem is ellenezte többé. Kik azonban e gyermeket ismerék, nem bámulhatták apja gyengeségét. Szeretetreméltóbb fiú nem vala az egész környékben. Észbeli tehetségeire nézve az öreg Zátonyi alkalmasint csalódott. A nyugtalan kíváncsiság, a bő beszéd, a tudákosság, szóval mindazon, idegenek előtt kellemetlen tulajdonok, melyek gyermekeknél észre mutatnak, hiányoztak fiában; de akihez e gyermek közelített, lehetetlen volt őt nem szeretnie.

A nép nem érzelgős. Kemény élethez szokva, keményen bánik saját gyermekével is, idegenekkel éppen nem sokat gondol; ide a kis Lajos kivétel vala. Őt mindenki kényeztette, hozzá a legkomolyabb parasztok is nyájasan szóltak; őt a legzsugoriabbak is magokhoz hívták, s ha kalácsot sütöttek a háznál, megvendégelték; mindenki örült, aki őt magával szüretre vagy kocsiján a mezőre vihette. Fia által az öreg Zátonyi is csaknem népszerűvé vált a faluban.

Részben szépsége, okozta azon varázst, melyet a gyermek mindenkire gyakorolt. Külsőnk soha sincs nagyobb hatással jövőnkre, mint gyermekkorunkban, mikor az első benyomás, melyet reánk az élet tesz, azon módtól függ, amint az emberek hozzánk közelítenek, s ezt azon hatás határozza meg, melyet mi reájok tevénk. De nem a kék szemek, nem az aranyfürtök, nem a kedves gyermekarc, mely oly derült szelídséggel mosolygott mindenkire, hanem inkább a kifejezés, mely mindazt egy bájló egésszé olvasztá, hatott azokra, kik e gyermeket látták. Véghetetlen jóság volt kifejezve ez arcon, s mély érzés, minőt gyermekben ritkán találunk. Derült volt, s mégis különös szendeség mutatkozott egész magaviseletén. Csaknem osztozni kellett a lelkészné véleményében, ki mindig mondá: kár, hogy a kis Lajosnak nőni kell; ő sem szebb, sem jobb nem lehet e világon.

Noha az öreg rektornak szíve boldogsággal telt el, ha fiára nézett, ez öröm nem volt aggodalom nélkül, valahányszor a jövőre gondolt, ő bizonyosan nem hanyagolta el nevelését, s a kis Lajos többet tudott más egykorú gyermekeknél, kik tanulmányaikat a fölvett rendszer szerint folytatják; de mindez, rendes iskolai bizonyítványok nélkül, a fiúnak jövőjét nem biztosíthatta, s közelgett az idő, mikor számára pályát kelle választani. Zátonyi, mint mindig, egy új nádparipát választott magának.

Fia teljes mértékben öröklötte zenészi szenvedélyét, s ahhoz képest, hogy csak apjától tanult, csinosan hegedült. A rektor új fellegvárakat épített e hajlamra. Egyes nagyobb zenészek fényes helyzetéről szólt, s fiát néha már ezek sorában látta. De ha a nehézségek s a bizonytalanság iránt elámíthatta volna is magát, melyek e pályán nagyobbak, mint bármelyiken: neje, ki a cigányok mesterségétől nem tudta megkülönböztetni a zenészetet, még kérlelhetetlenebb ellensége volt annak, mint a tudományoknak. A szegény asszony még azt is restellte, hogy fia hegedülni tanult, s néha vasárnapokon egy vagy más gazda udvarán szívességből elhúzta nótáit. Nem hallotta-e saját füleivel, mikor a kisbíró őt egy ilyen alkalommal szőke cigánynak nevezte?

Mind e bajok és aggodalmak azonban szerencsésen eltávolíttattak.

Zátonyinak – mint mondám – a faluban egyedüli pártolója és barátja a molnár volt. „Nagy molnár”-nak nevezték, nem testi nagysága miatt, hanem mivel a Sajó mentén három mérföldnyire nem volt nagyobb malma senkinek.

Csalódik, aki a nagyravágyást csak palotákban és udvarok körében keresi; hatalmas szerepet játszik az falvainkban is a nép azon osztályai között, melyeket közönségesen az arisztokráciával ellentétben képzelünk, s melyek saját körükben éppannyi arisztokrata hajlammal bírnak, mint bárki más. A felsőbbséget sehol sem követelik szigorúbban, sehol sem ismerik el oly könnyen és általánosan e követeléseket, mint a nép között; csakhogy ezen arisztokrácia alapját a népnél majdnem kizárólag a vagyon alkotja. A telkes gazda, aki szebb házzal vagy több marhával bír, tiszteletet követel, és szomszédai többnyire zúgolódás nélkül hódolnak felsőbbségének; s midőn még a bíró választása a gazdáktól függött, csaknem kivétel nélkül mindig a legvagyonosabbakra adták szavazatukat. A molnár mintája volt e falusi arisztokráciának. Középkori zászlósúr nem nézhetett le büszkébben jobbágyaira, mint ő azokra, akiktől a malomvámot szedte. Minden mozdulatából kitűnt az öntudat, hogy a Sajó mentében az ő malmánál nincs nagyobb, egyet kivéve, mely három mérfölddel magasabban áll, de amelyet nem lehet az övéhez hasonlítani, mert korona-jószághoz tartozik és zsidó bírja haszonbérben. – Ki a kis vastag emberkét látta, ha malmában szüntelen pörölve körüljárt, s majd legényeit dorgálta, majd az őrlőkkel vitatkozott, itt kegyelmeket osztva és soron kívül töltetve fel egyeseknek gabonáját a garádra, ott szidva a türelmetleneket, s mindig azzal végezve beszédét, hogy akinek nem tetszik, máshová mehet őröltetni; aki, mondom, mindezt látta, nevetett néha ennyi méltóság fölött, de jaj neki, ha e nagy molnár észrevette. Ha gazdaember követte el a felségsértést, annak a sajogáti malomban bizonyosan nem őröltek többé; cseléd vagy siheder pedig nem kerülte el a verést. A molnár sokkal inkább becsülte önmagát, hogysem ily sérelmet megbocsáthatna. Senki sem tartá magát fontosabbnak, szükségesebbnek a világon, mint ő. Ami csak a faluban történt, mind ő tevé, sőt meggyőződése szerint, még messzebbre terjedt befolyása. Ha ő nem szól vala a főispánnal, midőn az egyszer erre járva, malmát megnézte, máig sem készült volna el a töltés, mely most erre megy. Kis Mihály gazda sohasem nyeri meg perét, ha ő nem ajánlja azt a főbírónak, s az egész falu annyiszor hallá mindezt, hogy végre elhitte, s a molnárt csakugyan hatalmas nagy embernek tartá. S e hibái mellett voltak neki jó tulajdonai is. Becsületessége ellen senki nem panaszkodott. Sokszor történt, hogy egy özvegyasszony vagy más szegény ember életét ingyen őrölte meg, sőt midőn leánya született, malma egész nap vám nélkül járt; mindez azonban nagyúri leereszkedéssel történt, hogy aki jótéteményeit elfogadta, inkább megalázva érezte magát, mint hálára kötelezettnek. Gazdag volt, s azért tisztelték, goromba, és azért féltek tőle, s felsőbbségét senki sem vonta kétségbe; s mégsem elégedett meg helyzetével. Minél inkább hódoltak szomszédai, minél inkább tűrték, hogy lenézi őket: annál inkább vágyódott magasabb, magához illőbb társaság után, s tulajdonképp csak ez volt a kapocs, mely őt Zátonyihoz köté. Zátonyi tudós ember volt, aki könyveket írt, és sokszor megfordult a földesúr házánál. Maga a főispán, kinek egyik rokonánál mint nevelő működött, mikor ő excellenciája utolszor a megyében volt, kedves barátjának nevezte, s a büszke molnár megtisztelve érezé magát ily férfiú barátsága által, s elkövetett mindent, hogy azt magának biztosítsa.

Mikor a kis Lajos tizenkét éves lett, felszólítá szüléit, adnák őt a malomba; ezzel a rektorné legforróbb óhajtásai teljesültek, míg a fellegvárak, miket férje épített, elpárologtak. Zátonyi sokkal józanabb volt, hogysem a biztos jövőt, mely fia előtt nyílt, s mire az maga is kedvet mutatott, el ne fogadná; de ki bámulhatja, hogy aki ez egyetlen gyermekének születése óta fényes jövendőjéről álmodozott, nem barátkozhatott meg a gondolattal, hogy őt molnárnak fogja látni? Igaz, csak reményeiről kelle lemondania; nem is voltak remények már, hanem ábrándok, melyekkel magános óráit vigasztalá de ki bír lemondani fájdalom nélkül ábrándjairól?! S még azok közt is, akik felsőbb körökben élve, az örömtelen fényt megunva, irigyléssel szólnak a nép boldogságáról, kevés van, ki gyermekét fájdalom nélkül láthatná a magáénál alantabb körbe szállani.

– Ki gondolta volna – szólt a rektor szomorúan –, mikor sorsom az ország egyik határáról a másikra kergetett, hányszor kértem Istenemet, hogy helyet adjon, ahol családommal megpihenhessek. Meglett. Gyökeret vertünk végre, én mint iskolamester, fiam mint molnárlegény. Ne vigasztaljon – tevé hozzá, midőn a lelkész, kinek ezt mondá, az előnyöket kezdé felszámolni, melyek Lajosnak a malomba való fölvételéből várhatók -; ha fiam boldogságához vezet, nem panaszkodom semmi ellen. De ismerem fiamat, vannak keblének vágyai, melyek azon körben, hová lép, kielégítést nem találhatnak. Feleségem nem hiszi, s talán a tiszteletes úr sem; de Lajosomat Isten művésznek teremté, s az írásnak példabeszéde a vasfazék– és cserépedényről nemcsak a gazdag és szegények közötti érintkezésre illik, mire ott használtatik: – jaj annak is, aki gyöngéd érzelmekkel durvább körbe lép; szétzúzzák, s nem gyanítja talán senki, hogy csak meg is sértheté.

Saját házában szegény Zátonyi ezekről nem szólhatott. Neje sokkal boldogabb volt, hogysem kételyeket tűrt volna. Ő már a gazdag molnár utódjának, a nagyszerű malom és terjedelmes földbirtok örökösének, a vidék első gazdájának látta fiát, s csakugyan úgy tetszett, mintha mind e reményeknek teljesülniük kellene.

A molnárnak volt egy, a kis Lajosnál két évvel fiatalabb leánya; s nem mondta-e számtalanszor, hogy ha a gyermekek később is úgy illenek egymáshoz, ő a rektor fiánál jobb vőt sohasem kíván, magának? És ugyan hogyne illenének később egymáshoz, gondolá magában a rektorné, elmerengve a boldog jövő ábrándjain, mikor már most is az egész falu mondja, hogy ebből pár lesz, s gyermek létökre máris szeretik egymást, s ha e szót gyermekekről használhatjuk, a viszonyban, mely Lajos és Mariska között csaknem találkozásuk első pillanatától fejlődött, csakugyan volt valami, amit szerelemnek nevezhetnénk.

Szép, szeretetreméltó gyermekek voltak mindketten, jók és kedvesek; egyébként nem hasonlítottak egymáshoz.

Ha szomorú idők vonulnak el valamely család fölött, megmarad azok nyoma a gyermekeken is. A kisded nem ismeri a nélkülözéseket, melyeken keresztülmegy, nem érti a gondteli tekintetet, mellyel szülei játékát követik; a panaszok, melyeket hall, a könnyek, melyeket lát, egyaránt megfoghatatlanok előtte; de a szomorú kör, melyben felnőtt, észrevétlenül hat kedélyére, s a zajos gyermeki vidámság – életünk eme legtisztább boldogsága – az egyetlen, amit tőlünk senki nem irigyel, jókor eltűnik a gyermeknél, kit szüléi gondok között neveltek föl. Lajos kitűnőleg csendes gyermek vala, ábrándozó, szende még örömei közt is.

– Nézze csak fiamat – mondá Zátonyi többször, ha vasárnap délután a tiszteletessel a templom körül játszó gyermekeket nézte –, mennyire kiválik a többiek közöl. Már most is meglátszik benne az ember, ki csak a tudomány és művészet körében érezheti jól magát; hej be kár, hogy nem keményebb kedélyű – tevé hozzá sóhajtva –, keményebb érc lármásabban hangzik minden érintésre.

A gyermek feltűnőleg nyugodt, de derült volt. Ha anyja neki téli estvéken József történetét vagy valami mesét mondott el, melyben a jó gyermek egész háznépére szerencsét hoz, vagy ha apja tanulás után vállát megveregette s mondá, hogy megelégszik: a szelíd gyermekarcon mondhatatlan boldogság kifejezése látszott. – E gyermek valóságos angyal – mondá egy öreg szomszédasszony –, már kinézése is olyan, minőnek az angyalokat festik: arany haja, mint a fénysugár, foly körül fején. Sajnálom a rektornét! angyaloknak nincs maradások e földön. Nekem is volt két olyan gyermeke, s eltemettem mind a kettőt, mielőtt felnőttek volna.

A kis Mariska éppen ellenkező, piros, víg, kedvesen csintalan gyermek vala. Nyájas csevegése elűzött minden gondot, s jöttében a csengő ének s a kedves gyermekhahota, mely őt csaknem mindig megelőzte, távolról hirdette a mezőn és faluban, hogy itt öröm közelít.

A rektor és molnár közötti barátság mindig szorosabb viszonyba hozta a gyermekeket is, s alig múlt néhány hónapja, hogy Zátonyiék Sajógátra jöttek, s már elválhatatlanokká lettek. Azon időt kivéve, mely alatt Lajos atyjánál tanult, vagy a kis Mariska anyja mellett sok fészkelődés között kötött, majd mindig együtt voltak. A malom mögött a nagy tölgyek alatt, hol hő nyári napokban az őrlők megálltak, az erdőben, a Sajó partján ott ültek és jártak együtt. Ha a többi gyermekek játékaiban résztvettek is, azért csak együtt mulattak. Mariska csintalanságai Lajoshoz voltak irányozva, s ez csak kis barátnőjét követte szemeivel, lesve az alkalmat, melyben valamely kívánatát teljesítheti. S e szüntelen együttlét annyira hatott mindkettőre, hogy Lajos vidorabb, Mariska csendesebb lett. Mint két hang, mely, ha az egyik néhány fokkal magasabban szól, annál szebb összhanggá olvad; mint két szín egy napsugár fényében: ilyenekké váltak ők e szüntelen érintkezés s e közös örömök befolyása alatt. A különbség megmaradt, de ami ellentmondónak látszott jellemökben, eltűnt. Mintegy kiegészíték egymást, úgyhogy ha őket elválva gondoljuk, a kedves hatás, melyet személyességük mindenkire tesz, félig elenyésznék.

Mindezek kicsinységeknek látszanak, de hisz én csak egyszerű falusi történetet mondok el, s hallgatóim nem várhatnak meglepő változatosságot, melyet úgyis inkább csak regényekben találunk. Az élet, kevés kivétellel, sokkal csendesebben foly. Valamint az erdőben a téli álom után a fák ágait zöld lomb takarja, s őszkor a lomb lehull s az ágak ismét szárazon állnak, anélkül, hogy a fejlődést és fonnyadást fokozatonként észrevennék; valamint ott egyik fának sudara hatalmasan emelkedik ég felé, míg a másik fonnyadni látszik, anélkül, hogy ismernők az erőt, melynek amaz növését köszöni, vagy meg tudnók mondani, hol és mily féreg rágja ennek gyökerét; ilyen többnyire az emberek élete is; az idő rendes folyamában vesz és nő a szerencse. Ritka fa, melyet villám dönte meg; s a szívek többnyire zajtalan csapások alatt vérzenek el.

Miután a kis Lajos a malomba jött, még szorosabbá lett a családok viszonya; de Zátonyiék állására nézve sem maradhatott e változás befolyás nélkül a faluban.

Gazdag embernek egyetlen leánya falun, mint városban, csaknem születésétől fogva sok fényes remény tárgya szokott lenni, s a falu jegyzője és többen a legvagyonosabb gazdák közöl nem szívelhették, hogy Lajos évekig ápolt reményeiktől most minden valószínűség szerint megfosztja őket. Zátonyival a közvélemény lassanként részint megszokásból, részint mivel a rektor érdemei tagadhatatlanok voltak, már kibékült; most ismét jöttment embernek nevezték, s Lajos valamennyiek előtt irigység, némelyek előtt gyűlölet tárgya lett. Szelídségét gyávaságnak, nyájasságát aljas kedvkeresésnek tulajdoníták, s éppen mivel tudták, hogy a rektornét sértik, fiát azóta mindenki csak szőke cigánynak szokta nevezni.

Lajos sokkal érzékenyebb volt, hogysem e változást észre ne vette volna. Azon szerencsés vagy szerencsétlen egyéniségek közé tartozott ő, kik senki iránt nem maradhatnak közömbösek, s akiket mások hidegsége szintúgy sért, mint a szívesség legkisebb jele boldoggá tehet. A hiúságnak egy neme ez is, de kétségen kívül csak a legnemesebb szívek hiúsága. Az ártatlan fiú nem értette ugyan a változás okát, kedélyére azonban az a hatása volt, hogy őt félénkebbé tevé. Az elevenebb Mariska a kedves pajtásán elkövetett sértéseket türelmetlenebbül viselte el. Mióta a faluban úgy bántak Lajosával, apja egész büszkesége felébredt keblében. Mint egy kis hercegné járt a többiek között, s akik hozzá közelítettek, bő mértékben visszanyerték, amit Lajoson elkövettek.

A szívnek tulajdona is csak az ellenhatások által válik biztossá; s valamint azok, kik egymásnak birtokában keresik boldogságukat, körükből minden egyebet szívesen kizárnak: úgy semmi sem hozhat két embert közelebb egymáshoz, mintha magát a többiektől visszataszítva érzi. Így a viszony, melyben Lajos és Mariska boldogok voltak, szinte csak még szorosabbá lett. A rektorné azonban aggodalommal nézte a közirigység jelenségeit. – Baj, ha az embernek egy nagy ellensége van – mondá egyszer a lelkészhez, ki őt meg akarta nyugtatni –, de sok apró még rosszabb. Amaz egy csapással terítheti le az embert, de kitérhetünk előle; ezek aláássák a földet, s nincs menekülés. Minden bajnak az az átkozott hegedű az oka. Ha ez nem lenne, nem volna semmi, amit fiam ellen felhozhatnának.

Mindamellett a kárhoztatott hangszer nemcsak Lajosnak, de mindazoknak, kik őt hallák, sok kedves élvezetet szerzett. Kivévén néha a földesúr házánál – idegenek előtt most ritkán játszott; de ha a hosszú téli vasárnapokon a tiszteletes nejével s a molnár és Zátonyiék családja a nagy kályha körül összegyűltek s Lajos hegedűjéhez fogott, még a molnár arcai is szelídebb kifejezést vettek föl, a rektorné pedig, minden ellenszenve mellett, örömittas szemekkel nézte fiát. – Be kár – mondá sokszor az öreg Zátonyi, a tiszteletessel a malomtól hazafelé ballagván –, a szegény fiú az elsőrangú művészek egyike lehetne, – és most...

– Inkább sohase tanítottad volna hegedűre a szegény fiút – szólt a rektorné –, legalább senki sem nevezné szőke cigánynak a faluban; s meglátod, ebből végre is még baj lesz.

Semmi sem igazolá e szomorú jóslatokat. Évek folytak változás nélkül. Lajos a munka között nőtt erős ifjúvá, Mariska a legszebb leánnyá serdült, s ha a versek, melyeket a jegyző fia, aranykarikás papíron, neve napjára általadott, hízelgők voltak is, nem volt leány hét vármegyében, kire jobban illettek volna a régi dal szavai:

Nem anyától lettél,

Rózsafán termettél,

Piros pünköst napján

Hajnalban születtél.

Soha két ártatlan kebel biztosabban nem nézett a jövő elé, mint ők. Hisz Mariska Lajosnak mátkája volt, mi állhatott útjában boldogságuknak? Mihelyt Lajos egyévi vándorlásból visszajő, az öreg molnár ígérete szerint megtartják a lakodalmat; s ők olyan ifjak voltak mindketten.

Az öreg molnár annyira megszokta legényét, kire mindent bízhatott, annyira szeretni látszék őt, hogy maga volt, aki mindig halogatta a vándorlás idejét. De végre Lajos tizenkilenc, Mariska tizenhat éves volt; a tiszteletes, a két család közös barátja s tanácsadója, mindinkább sürgette az elindulást, míg végre csakugyan kitűzték napját.

Lajos egy szép májusi reggelen indult el. Szülei, mátkája és a tiszteletes az erdőig kísérték a távozót. Itt vettek búcsút egymástól. Apja keblére szorítá, s elfordult, hogy se ő, se az asszonyok ne vegyék észre szemeiben a könnyeket. Mikor mintegy száz lépésnyire ment Lajos, megállott és visszanézett; a rektorné még egy áldást kiáltott egyetlen fia után, oly hangon, minőt csak anyáknak adott a természet; míg Mariska még egyszer kedveséhez futott, hogy őt még valamivel tovább kísérje. A szülők meghatva néztek e szerető pár után. Kezet fogva mentek egymás mellett egy nagy vadkörtefáig, melyet most virágai egészen elborítottak. Itt megálltak, s még egy ideig beszéltek egymással. Végre Lajos két kis ágat szakított le. Egyikét mátkájának nyújtá, kebléhez szorítá őt, s még egyszer búcsút intve kezével, elsietett. A szegény fiú nem is nézett vissza többé – talán mivel érzé, hogy ha visszanézne, nem mehetne tovább.

Midőn Mariska visszajött, szeme tele vala könnyekkel, de arcán megelégedés látszott, mintha mondaná: mégis én vagyok az utolsó, aki tőle búcsút vettem.

– Ne sírj, kedvesem – szólt Zátonyiné zokogva –, hisz jövő tavaszra visszajön, s akkor nem hagy el többé soha e világon.

– Tudom, tudom – válaszolt Maris, míg piros arcán könnyek gördültek le –, nem is azért sírok, csak hogy olyan nagyon szeretem fiát. Mikor utolsó búcsút vettünk, s Lajos ez ágat leszakította, felülről, mint az áldás, egész virágeső hullott reánk, s az öreg Bodóné, ki az egész falunak kártyát vet, mikor tegnap kértem, hogy nekem és Lajosnak is jövendöljön, azt mondta: nem is szükséges a kártyavetés, mert a ház, melyek fedelén a gólya fészket rakott, nem olyan biztos, mint aki szeretőjének, ha útra ment, szívében készen tartja helyét. De egy esztendő mégis sok, és a malom oly üres lesz Lajos nélkül.