Tim Sullivan

A könyvárus

A mű eredeti címe

The Bookseller

Copyright © Tim Sullivan, 2025

Hungarian translation © 2026, by Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

GÁBOR EMMA

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 121 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Steve Hawesnak, aki sokat bátorított pályafutásom elején,

és egy éven át kalauzolt Simenon krimijeinek világában.

Jules Maigret reményeim szerint ezeken a lapokon is kísért;

olykor-olykor átkukkant George válla fölött,

és jótanácsokat súg a fülébe.

Prológus

– Rákos vagyok, George.

Raymond és a fia, George Cross a plébánia konyhájában üldögélt a barátjuk, Stephen lakásán, aki történetesen katolikus pap volt.

George az első percben nem is reagált az információra.

Aztán megszólalt:

– Értem. Hol van a daganat? – kérdezte.

– A tüdőmben.

– Van áttét?

– Úgy tűnik, nincs – felelte az apja.

– Mi a prognózis? – folytatta rezzenéstelen arccal George.

– Ezt nehéz megmondani. De azt mondják, elég jók a kilátásaim. Karcinoid tumorom van. Ez a fajta daganat műthető, és általában teljesen el lehet távolítani. Ha ez megtörténik, teljes gyógyulás várható – igyekezett a lehető legpozitívabban fogalmazni Raymond.

George ezt feljegyezte. Majd körülnézett Stephen konyhájában.

– Miért itt mondod el nekem mindezt? – kérdezte.

– Hátha beszélni akarsz róla – felelte Stephen.

– Kivel? – kérdezte George.

– Velem – felelte a pap.

– Te nem vagy onkológus – mutatott rá Cross.

Stephen elmosolyodott.

– Ez igaz – ismerte el.

– Akkor nem tudom, miről beszélhetnénk ebben a helyzetben.

– Mondjuk az érzéseidről? – válaszolta a pap.

Cross ezt szó nélkül hagyta, és visszafordult az apjához.

– Mi a kezelés következő lépése? – kérdezte.

– A műtét.

– Semmi más?

– Semmi. Nagy szerencsém van. Mint mondtam, a tumor karcinoid, és teljesen műthető. A műtét után daganatmentes leszek, és remélhetőleg kemoterápiára sem lesz szükség.

– De ez nem biztos.

– Nem.

– Mikor mész legközelebb az onkológiára?

– A műtét előtti héten.

– Az mikor lesz?

– Hat hét múlva.

– Az nem lesz elég. Kérnünk kell egy időpontot erre a hétre – szögezte le Cross.

– Minek?

– Mert lenne néhány kérdésem, és úgy gondolom, több értelme lenne ezeket egy onkológusnak feltenni, mint egy katolikus papnak.

– Udvariatlan vagy, fiam! – felelte Raymond.

George tudta, hogy az apja csak akkor szólítja „fiam”-nak, ha haragszik.

– Nem állt szándékomban udvariatlannak lenni. Csak gyakorlatiasnak. Ez minden? – kérdezte.

– Majd felhívom a sebészt – szólt Raymond.

– Mi a neve? – kérdezte George.

– Mr. Moseby.

George ezt felírta, majd felállt, és távozott. Részben azért, mert nem szeretett volna még egyszer akaratlanul megsérteni valakit. De azért is, mert minél előbb haza akart érni, hogy elkezdhesse tanulmányozni a karcinoid tumorokat ezzel a Mr. Mosebyval együtt. Fel kell vérteznie magát a lehető legtöbb információval, mielőtt az apja orvosával találkozik.

– Ne haragudj, atyám! – mondta Raymond, miután a konyhaajtó becsukódott a fia mögött.

– Ugyan már! George most nagyon feldúlt. Csak ezt még ő maga sem tudja – felelte a pap, Raymond pedig elmosolyodott azon, milyen jól ismeri Stephen a fiát.

Miközben George az utcán kerekezett, egyáltalán nem érezte feldúltnak magát. Aggódott? Igen. Meglepődött? Nem. Az apja már egy hete említette, hogy nem érzi jól magát. Az apja soha nem hazudott neki. Ezért George biztos volt benne, hogy ha a diagnózis végzetes lenne, azt is nyíltan megmondaná. Úgy gondolta, ebben nem téved, vagy ha igen, akkor nincs teljesen tisztában azzal, hogyan működik egy szülő, amikor a kellemetlen hírektől akarja megvédeni a gyermekét. Mindenképpen felkeresi a sebészt, mert ha arra kerül a sor, hogy az apjának orvosi természetű döntéseket kell meghoznia, arról neki is tudnia kell. Azzal is tisztában volt, hogy az effélét illik is megtenni, ha az ember szülője már élemedett korú. Majd megpróbál segítőkész lenni ahelyett, hogy rátelepedne az apjára. De már most tudta, hogy ennek a valószínűsége kisebb az ideálisnál.

Amikor hazaért, azonnal leült a számítógépe elé, egy amatőr családfakutató lelkesedésével, aki most kapott értesítést arról, hogy egy távoli rokona valami ismeretlen, messzi földrészről érintkezésbe akar lépni vele. Nekilátott a karcinoid tumorok tanulmányozásának, ami sokkal tovább tartott, mint tervezte. Csak a város hajnali kórusa – kukások végezték heti gyűjtőmunkájukat, az utcán egyre több autó robogott végig – figyelmeztette arra, hogy nyolc órán át tartott az alámerülése az internet bugyraiba.

1

Torquil Squire fürgén sietett végig a New Bond Streeten. Olyan fürgén, amennyire csak egy kilencvenéves embertől telik. Ezen a napon mindazonáltal a szokásosnál is céltudatosabb volt, amiről nemcsak a határozott léptei tanúskodtak, hanem az öltözéke is. Háromrészes szövetöltönyt viselt csokornyakkendővel, és megjelenését kedvenc kalapja koronázta meg, amelyet még a patinás londoni Lock cégnél vásárolt. Úgy festett, mint valami statiszta egy történelmi filmben, mint egy letűnt kor utolsó tanúja, ami persze a korát tekintve igaz is volt. Pontosan ugyanezt az öltönyt viselte hatvan évvel ezelőtt is, amikor végigsétált ugyanezen a híres londoni utcán. A célpont is ugyanaz volt, mint ma reggel – a Sotheby’s. Hatvan év telt el, és a derékbősége változatlan! Hányan mondhatják el ezt magukról? Oda-odabiccentett a járókelőknek, akik mosolyogva csodálták kifogástalan eleganciáját. Talán a kalap teszi. Az öregúr elmerengett azon, mi minden változott meg azóta, hogy sok-sok évtizede ugyanitt lótifutiként koptatta a flasztert, különösen ami a kalapviselési szokásokat illeti. Újabban már mindenki fedetlen fővel jár, hacsak nem számítjuk a baseballsapkákat, márpedig azokat Torquil Squire nem számította. Aki manapság rendes kalapot visel, legyen az a fejfedő klasszikus vagy pörge, az óhatatlanul magára vonja az emberek kíváncsi pillantásait. Megváltoztak a szagok is. Hiányzott neki a kipufogók kormos füstje, még ha tudta is, milyen károkat okozott a légkörnek. Újabban leginkább a régmúlt vásárok vattacukorárusainál érezte magát: mindenfelől málna, eper és egyéb gyümölcsök illatfelhői terjengtek az elektromos cigarettákat szívó járókelők körül.

De ezen a napon Torquil Squire kedvét semmi sem ronthatta el. Ma jól fogja érezni magát, és punktum! London belvárosában ezen a délelőttön minden tökéletesnek és életigenlőnek tűnt. Még az utcasarkon veszekedő párocska is csak a letűnt idők ifjonti szerelmeinek szeszélyes természetét juttatta eszébe.

Azzal a könnyed természetességgel lépett be a Sotheby’s híres, fehér épületébe, amelyet a századelőn érezhetett egy angol úr, ha betért a kedvenc londoni klubjába. Vetett egy pillantást a mellényén rézláncon függő zsebórára, majd az árverésnek helyet adó terem felé vette az irányt. Odaérve elvette a számozott tárcsáját, hiszen már jó előre bejelentkezett a délelőtti árverésre, annak ellenére, hogy nem állt szándékában vásárolni, és ezt mindenki tudta is. Csak azért utazott el idáig Bristolból ezen a reggelen, hogy ki ne essen a gyakorlatból. Az elején tesz majd néhány ajánlatot, aztán visszavonul, hogy ne befolyásolja a végső árat. Torquil Squire Délnyugat-Anglia ismert és közkedvelt könyvkereskedője volt, a Squire’s Rare Books tulajdonosa Bristolban. Ott is lakott kényelmes tetőtéri lakásában a könyvesbolt felett, ahol a lambériás szobákban egy ötvenes évekbeli oxfordi professzornak érezhette magát. Nemegyszer tréfálkozott azzal, hogy a mindennapos lépcsőmászásnak köszönheti, hogy ilyen szép kort élt meg.

Ed Squire, aki már maga is az ötvenes éveit taposta, a közeli Henleaze-ben lakott a feleségével, Victoriával. Ed mindennap kora reggel megtette a bő egyórás sétát a Berkeley Square-en álló könyvkereskedésbe, hogy együtt teázzon az apjával nyitás előtt. Ezen a reggelen is felköszönt az emeletre, mint mindig, majd levette és felakasztotta a kabátját. Nem érkezett válasz. Az apja többnyire már órákkal az ő érkezése előtt fenn volt, ezért Ed furcsállotta a dolgot. Újra szólította az apját, de ezúttal is eredménytelenül. Ed gyomrát összeszorította az az aggodalom, amelyet mindenki jól ismer, aki szépkorú szülőkkel rendelkezik. Lassan elindult felfelé a lépcsőn. Talán ma érkezett el az az elkerülhetetlen nap, amikor hiába keltegeti az apját, aki álmában békésen jobblétre szenderült? De amikor belépett az apja hálószobájába, gondosan megvetett ágyat talált, atyai holttest nélkül.

Az apja hollétét illető kérdésre a konyhaasztalon várta a válasz. A szokásos türkizkék töltőtollal írt üzeneten a jól ismert elegáns, szálkás, dőlt betűkkel írt sorok arról tájékoztatták, hogy az apja aznapra Londonba utazott. A papír mellett ott hevert az öregúr jelen pillanatban hasznavehetetlen mobiltelefonja is, vagyis Ednek esélye sem volt arra, hogy kapcsolatba lépjen idegesítően független apjával. Az elutazás csak egyet jelenthetett: az idős könyvkereskedő árverésre ment. Ed kezdetben aggódott az efféle kiruccanások miatt, félt, hogy az apjával elszalad a ló, és megvesz valami őrülten drága kötetet, majd a fiától várja, hogy tetemes haszonnal túladjon rajta. De Torquil aztán az értésére adta, hogy ezek az utak töltik fel őt energiával. Hiányzott neki az árverések pezsgése. A szakmában tisztelet és szeretet övezte, és mindig nagy örömmel köszöntötték a régi kollégái, ami jót tett az önbecsülésének. Valósággal bearanyozta a napját, amikor olykor-olykor egy fiatalabb könyvkereskedő előtt „a szakma legendájaként” aposztrofálták őt.

Ed készített magának egy csésze kávét, és leült a számítógép elé a térre néző, második emeleti irodájában. Hamar ki fogja deríteni, hová ment Torquil. Londonban egy nap csak egy árverést szoktak rendezni, a nagy házak gondosan ügyelnek rá, hogy ne versenyezzenek egymással, nehogy ezzel megosszák a potenciális vásárlókat. Aznap a Sotheby’s volt soron. Így legalább annyit tudott, hol az apja.

A Sotheby’s katalógusában szerepelt néhány ritka csemege. Torquil fénykorában teljes mellszélességgel belevetette volna magát a versengésbe. A könyvvásárlás a szemében egy kicsit hasonlított a lóversenyhez. Itt is voltak sikerszériák és nagy bukások, csak mindez egy aukciós teremben zajlott a pálya vagy a bukméker helyett. A könyvkereskedőt még ma is átjárta a jóleső izgalom egy-egy különlegesség felbukkanásakor. Nehéz ezt megmagyarázni, de ez az érzés sosem múlt el teljesen. Bár tudta, hogy nem fog komoly ajánlatot tenni, mégis az első sorban választott helyet, hogy a lehető legközelebb legyen, amikor bemutatják a kalapács alá kerülő kincseket. A mai délelőtt fénypontja egy korabeli Shakespeare volt, méghozzá a harmadik fólió, ami különösen ritka, hiszen a példányok nagy része elpusztult az 1666-os londoni tűzvész során. Az öregurat teljesen magával ragadta a meredeken emelkedő licitálás, ami végül a példátlan, minden eddigi csúcsot megdöntő, egy egész kéttized millió fontnál állt meg.

Torquil Squire ezúttal is egy pohár vörösborral zárta le a kellemes délelőttöt. Ez már valóságos szertartássá vált a londoni kiruccanásai során. A szokott sarokasztalnál ülve belátta az egész éttermet, és kedvtelve nézte a jövés-menést. Sok ismerőst látott, és egyre több ismeretlent is. Néhányan odaléptek hozzá, hogy tiszteletüket tegyék nála. Mások csak intettek az asztaluk mellől. Az örömbe csak akkor vegyült egy kis üröm, amikor belépett Patrick Gibb is a Carnegie Bookstól. A férfit láthatóan nemcsak hogy meglepte Torquil jelenléte, de meglehetős bosszúsággal is eltöltötte. Amikor a társaival leült ebédelni, úgy helyezkedett, hogy ne is lássa az idős könyvkereskedőt. Persze az utóbbi két év eseményei után ez nem volt meglepő. Lett volna csak Torquil harminc évvel fiatalabb, jól helybenhagyta volna ezt a gazembert! Sebaj, nem fogja hagyni, hogy ez a nyomorult elrontsa a napját. A délelőtt eddig minden szempontból tökéletesen sikerült. Megérte reggel nagy gonddal felöltözni, a pompás időben kisétálni a Temple Meads vasútállomásra, majd a vonaton végiglapozni a napi aukciós katalógust. Úgy érezte, van előtte cél, hogy élemedett kora ellenére még mindig van mit várnia az élettől. Nincs azzal semmi baj, ha továbbra is része akar lenni annak a világnak, amelynek több mint ötven éven át a középpontjában volt. És még csak ezután következett az ebéd fénypontja: a kikiáltó odalépett Torquil asztalához, kesztyűs kezében a délelőtt különleges ritkaságával, hogy az idős úr közelebbről is megszemlélhesse a kincset, mielőtt az útnak indul az Egyesült Államokba. A férfi Torquilnak is hozott egy pár kesztyűt, hogy kézbe foghassa a rendkívüli kiadványt. Az aukciós ház nagyvonalú gesztusa különleges megbecsülésről tanúskodott, és a könyvkereskedői szakma olykor igazán családias hangulatát igazolta.

Az öregurat úgy felpezsdítette a jól sikerült délelőtt, hogy elhatározta, a délutánt is Londonban tölti. Elsétált egészen a Cecil Courtig, a londoni könyvkereskedők történelmi központjáig. A kis utcában már nem működött olyan sok bolt, mint egykor. A régi nagy nevek mind elköltöztek, és átadták a helyüket az új nemzedéknek. Mégis sok szép emléket idézett fel ez a kis séta. A Goldsboro Books mellett balra fordult, és végigballagott a Charing Cross Roadon, ahol ott állt még az Any Amount of Books, utolsó bástyájaként az antikváriumoknak, amelyekről egykor világszerte híres volt az utca. Torquil Squire még magát Frank Doelt is ismerte, a Marks & Co. főbeszerzőjét, akinek a Helene Hanff-fal folytatott levelezését később az Egy ház Londonban című regény és a belőle készült színdarab, illetve film tette halhatatlanná.

Az öregúr metróval ment vissza a Paddington állomásra, és azon merengett, milyen szerencsés életet élhetett, hiszen mindig is azzal foglalkozhatott, amit igazán szeretett. Mennyire másképp alakulhatott volna minden, ha annak idején, tizenhét éves korában nem kéri meg egy barátja, hogy vigyen el egy könyvet egy Cecil Court-i üzletből Bernard Quaritch boltjába!

Ed Squire kezdett aggódni, hol marad már az apja, amikor a nap aláereszkedett a tér nyugati oldalán. Az épületek mészkő falát arany fénysugár melengette meg, és a szemközti ház néhány ablaka vakító fénygolyóként tükrözte vissza az egyre erőtlenebbé váló napot. A férfi felhívott néhány ismerős londoni könyvkereskedőt, akikről tudta, hogy részt vettek a Sotheby’s aznapi árverésén, és mind megnyugtatták afelől, hogy az apja él és virul. Ed ezután telefonált a feleségének, Victoriának, hogy kicsit később fog hazamenni, mert megvárja, míg az apja visszaér.

Torquil, mit sem sejtvén fia aggodalmairól, a jóleső fáradtságtól elszunyókált a bristoli vonaton hazafelé, abban a megnyugtató tudatban, hogy a Bristol Temple Meads a végállomás, ezért biztosan nem marad fenn a vonaton. Az állomásról hazafelé megengedett magának egy taxit. A bejárati ajtó zárja nem volt kétszer ráfordítva. Úgy látszik, Persephone szokása szerint megint elfelejtette rendesen bezárni. Ó, a felelőtlen ifjúság! Erről újra beszélnie kell majd vele. De miután belépett a könyvekkel telepakolt előszobába, érezte, hogy valami nincs rendjén. Néhány könyv szokatlan módon a földön hevert. Egy óvatos „Hahó!” után lassan, félve elindult felfelé a lépcsőn.

2

George Cross éppen az apjával és az anyjával vacsorázott, amikor Josie Ottey felhívta. Christine újabban csak minden második szerdán evett velük. Ez a kompromisszum arra szolgált, hogy George elég időt tölthessen kettesben az apjával, hiszen az asszony tudta, hogy George-nak ez szívügye – már persze ha az ő esetében lehet szívügyekről beszélni. Ámbár amikor egyszer megkérdezte Raymondot, miről szoktak beszélgetni ők ketten, kissé értetlenül állt a válasz előtt: „Á, semmiről. Legtöbbször csak megnézzük együtt a Visszaszámlálást.” Végül Christine arra jutott, hogy bizonyára a puszta együttlét az, amire George-nak szüksége van. Az apjával képes csak ellazulni, és igazán önmaga lenni. Talán Raymond az egyetlen az életében, aki mellett ezt megteheti. Az biztos, hogy ővele George nem érzi így magát. Egyelőre.

Christine remélte, hogy idővel ez majd megváltozik, de azért nem várt túl sokat. Abban már megegyeztek, hogy a műtét után egy ideig Raymondnál lakik majd, hogy segítsen neki a lábadozás idején. Már árulni is kezdte a gloucesteri házát, hogy Bristolba költözhessen, így ez a gondolat észszerűnek tűnt. George kezdetben ellenezte a dolgot. Úgy érezte, az anyja ezzel csak újra be akar tolakodni az életébe. De tudta, hogy ez a logikus döntés, és végtére is csak egy időre szól.

Vacsora közben arról vitatkoztak, megéri-e bérelni egy kórházi ágyat a nappaliba. Ez George ötlete volt, de Raymond hallani sem akart róla, és a puszta gondolattól sértve érezte magát. Ő a kórházból haza akart jönni, nem egy újabb kórházi szobába, márpedig a nappalija azzá fog válni egy efféle ágytól. Az ilyesmi az öregek és az elesettek számára való, közölte George-dzsal.

– Ami, hadd jegyezzem meg, tökéletesen leírja a jelenlegi állapotodat – felelte a fia.

Raymond már tiltakozni készült, amikor George telefonja rezegni kezdett. Szokatlan volt, hogy valaki este hívja. Ez csakis egy dolgot jelenthet: Ottey az, és új esetről ad hírt.

– Van egy holttestünk – mondta a telefonba a kollégája, miután George felvette a telefont.

– Rendben, küldd a címet! – felelte a férfi.

– Nem szükséges. Itt állok a ház előtt – közölte Ottey.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Nyomozó vagyok. Szerda van, szóval nem volt nehéz összerakni.

Ottey leparkolt a Squire’s Rare Books közelében. Az üzlet előtt már állt néhány rendőrautó és egy helyszínelőkocsi is. A könyvesboltot Cross jól ismerte, fiatalabb korában sokszor járt itt. A boltnak helyet adó tizennyolcadik századi műemlék épület a bristoli Berkeley Square-en állt, a Park Street végével átellenben, nem messze az egyetem Wills emléktornyától. Magát a teret szépen felújították. A Bristol bombázása után emelt új épületeket György korabeli stílusban és építőanyagokkal építették fel. Állt itt egy új szálloda is. Néhány épület az egyetemhez tartozott, emellett sok kisebb üzlet is helyet kapott a környéken. Lakóház itt csak elvétve akadt.

Az immár egyenruhát viselő Ottey és Cross belépett az ajtóban posztoló rendőr mellett a könyvekkel teli előszobába, és végignéztek a földre esett köteteken. Az épület dohos szagot árasztott, a régi, bőrkötéses könyvek és a napszítta pergamen szagát. Cross kedvelte a könyvesboltokat meg a könyvtárakat. Különösen az utóbbiakat. Jó volt tudni, hogy ha az ember keres valamit, a választ alighanem megtalálja egy könyvtár falai között. A Squire-féle könyvesboltban mintha minden talpalatnyi helyet könyvek borítottak volna. Szó szerint mindenütt könyvek voltak. Szinte úgy tűnt, mintha az előszobában lévő kötetek a saját akaratukból költöztek volna le a zsúfolt emeletről, hogy végre kényelmesen kinyújtóztathassák a lapjaikat.

A földszinti szoba jókora tolóablakai a térre néztek. Az ajtó mellett egy íróasztal állt, az irodai telefonból ítélve ez lehetett a recepciós székhelye. A szoba közepén hosszú asztal terpeszkedett. Az ajtóval szemközti falon levő kandalló előtt két bőrfotelt helyeztek el, hogy a nézelődők kényelmesen eldönthessék, vásárolnak-e, vagy sem. A helyiség elülső felében vadonatúj könyvek sorakoztak. Ez a rész úgy festett, mintha önmagában egy kis, független könyvesbolt lenne. Cross ezt meglehetősen furcsának találta. Nem emlékezett rá, hogy régen is itt lett volna.

A két nyomozó felment a lépcsőn az első emeletre. A lépcsőfokok a hely hangulatához illően nyikorogtak. Ez a szint két helyiségből állt, és mindkettőt a padlótól a mennyezetig könyvek borították. Az itteni kötetek merőben különböztek a lentiektől. A földszinten puha fedeles könyveket árultak, mindenféle műfajban és állapotban. Az emeleten bőrkötésű kötetek gyűjteményét helyezték el az üvegezett könyvespolcokon. A hátsó szobában, amelynek szintén minden falát könyvek borították, az ablak előtt egy széles, antik íróasztal állt. Az asztallapot sötétzöld bőrberakás fedte. Ebben a helyiségben mintha megállt volna az idő. Az asztalon könyvek tornyosultak, mindegyikből papírcetlik álltak ki, rajtuk hangyányi betűkkel írt kézírásos jegyzetek.

A holttest az asztal mellett feküdt. Mellette sötétvörös vérfoltok borították a szőnyeget és a parkettát. A könyvkereskedő mellkasán néhány keskeny, szúrt sebet lehetett látni.

– Tudjuk, kicsoda? – fordult Ottey az egyik egyenruhás rendőrhöz.

– Edward Squire – válaszolta Cross. – Torquil Squire, a tulajdonos fia.

– Ismerted?

– Csak felületesen. Néhányszor találkoztunk kamaszkorunkban. Raymond törzsvásárló volt az öregnél. Mikor találták meg a holttestet?

– Nagyjából fél kilenckor – felelte a rendőr.

– Hol van most az idősebb Mr. Squire?

– Itt, a szomszédos szállodában, együtt az elhunyt feleségével és egy rendőrnővel.

– Megyek, beszélek velük – mondta Ottey. Cross nem szólt semmit. – Megfelel így?

– Igen.

Cross tovább vizsgálódott a szobában. Tekintetével a gyilkos fegyvert kereste, de egyelőre nem látott semmi ilyesmit. Talán majd a helyszínelő csapat megtalálja, miután alaposan átkutatják a szobát. Egy másik csapatot majd ráállít a környékbeli utcákra, a térre és a közeli Brandon Hillre. A park, amely fölé a Cabot Tower magasodik, ideális helyszín lehet egy fegyver eltüntetésére.

Ekkor megérkezett dr. Michael Swift a helyszínelőktől. Swift, aki valósággal rajongott George Crossért, mindig boldogan dolgozott vele egy-egy eseten. A gót stílusban öltözködő, hórihorgas fiatalember Ottey szerint úgy festett, mint egy metálénekes platformcipőben. Swift csodálta Cross módszereit és alaposságát, a sikereiről nem is beszélve.

– Azta! – szólt, amikor belépett, és körülnézett a szobában. – Micsoda hely! Imádom! Tudnék itt élni.

Cross ugyan nem értette, miből gondolja a fiatalember, hogy egy könyvesbolt lenne számára az ideális lakóhely, de inkább nem kérdezősködött. A nyomozó teljes mértékben viszonozta az elismerést, amelyet Swift az ő munkamódszerei iránt tanúsított. Csodálta azt az elmélyült alaposságot, amellyel az ifjú helyszínelő a szakmáját űzte. Swift hitt abban, hogy minden bűnügyi helyszín tartogat számára egy történetet, az ő feladata csak annyi, hogy ezt megtalálja. Crossnak tetszett, hogy soha nem rohan egyenesen az áldozathoz, hanem először figyelmesen áttekinti az egész képet. Csak ezután lendül ténylegesen akcióba. Swift most is megállt az ajtóban, tisztes távolságban Ed Squire-től. Az egyik dolog, amit Cross megtanult az évek alatt, hogy ha olyasvalakivel találkozunk, aki kivételes a saját területén, érdemes hagyni a maga módszereivel dolgozni, anélkül hogy beleszólnánk a munkájába. Csak hadd tegye a dolgát, elég a folyamat végén értelmezni az eredményeit.

– Én akkor megyek is – szólt Cross, és kiment a szobából.

– Alice üdvözletét küldi! – felelte Swift.

Alice Mackenzie Swift barátnője volt. Alice, aki rendőrként korábban a bűnügyi osztályon dolgozott, nemrég elkezdte a nyomozói képzést. Azután hozta meg ezt a döntést, hogy az egyik felettese szexuálisan zaklatta, és ő nem óhajtotta az életét áldozatként leélni. Már néhány hónapja a Nyugat-angliai Egyetem és a portisheadi rendőrségi központ kétéves képzését végezte.

Cross válaszul csak biccentett, majd eszébe jutott, mit is mondott neki Ottey a társalgási sémákról. Szinte biztos volt benne, hogy ez is közéjük tartozik. Aztán az is eszébe jutott, hogy maga is épp a múlt héten gondolt Mackenzie-re, és arra, vajon miként boldogul az új helyén. Itt az idő, hogy ezt kiderítse.

– Hogy érzi magát Alice?

– Imádja, de persze most még könnyű dolga van, csak az iskolapadban ül. Akkor ugrik majd a majom a vízbe, ha kimennek terepre.

– Bizony – felelte Cross, és megelégedéssel töltötte el, hogy teljesítette az aktuális társalgási követelményt. Ottey-nak majd elmondja, amit most megtudott a kollégájukról. Igazából nem is azért, mert őt is érdekelheti a hír, inkább annak bizonyságául, hogy megfogadta a társas érintkezésre vonatkozó tanácsait. Cross ezután minden további szó nélkül kilépett az ajtón.

– Majd átadom neki az üdvözletét! – mondta még Swift a távozó detektív hátának.

Cross felment a lépcsőn. A következő emeletet egyetlen nagy helyiség foglalta el. A mindent elborító könyveken kívül itt nagy, fából készült szekrények sorakoztak, amelyeknek keskeny fiókjaiban, mint egy kis vizsgálódás után kiderült, mindenféle régi nyomat és műszaki rajz lapult. Hátul itt is állt egy íróasztal, ahol ránézésre az adásvételek adminisztrációja folyt. Mindenfelé könyvekkel teli dobozokat lehetett látni, amelyek valószínűleg a rendezésre váró, új beszerzéseket tartalmazták. Néhány könyvre cetlit ragasztottak a jövendőbeli tulajdonos nevével és címével, valamint összehajtogatott papírdobozok halmai várták, hogy belecsomagolják az elküldendő árut. A helyiségben káosz uralkodott, de volt benne rendszer. A szokásos könyvkupacok persze innen sem hiányozhattak, ahogy a legfelső szintre vezető lépcsősor széléről sem. Odafent Cross egy kis hálószobát talált. A franciaágyat régimódi ágytakaró és plédek borították az újabban mindenütt elterjedt paplanok helyett. Az éjjeliszekrényen bekeretezett, fekete-fehér esküvői fénykép, talán a hatvanas évekből. Az ággyal szemközt terebélyes, sötétbarna szekrény. Mellette nagy állótükör és egy Corby-féle nadrágvasaló. A szobában még egy apró konyha is helyet kapott, gáztűzhellyel, hűtőszekrénnyel és kamraszekrénnyel. Cross kifelé menet reflexszerűen megérintette a vízforralót. A gép meleg volt. Mellette dugattyús kávéfőző várakozott, az aljában frissen őrölt kávéval, valamint egy doboz tej és három bögre.

A meleg vizes tartályt rejtő szárítószekrényben sorakoztak az összehajtogatott törülközők és ágyneműk. A lépcső tetején lévő pihenőről nyílt még egy ajtó. Cross ki akarta nyitni, de nem tudta. Újra megpróbálta. Kétségtelenül zárva volt. Benézett a kulcslyukon, és egy kulcs kerek végét látta. Az ajtót tehát belülről zárták be. Valaki volt odabent. A nyomozó a lépcsőhöz lépett, és lekiáltott, hogy odahívjon még egy rendőrt maga mellé. Miután az felért, Cross bekopogott.

– Jó napot! A rendőrségtől jöttünk. Én George Cross nyomozó őrmester vagyok. Ki tudná nyitni az ajtót?

Egy kis szünet után zörrent a kulcs és kattant a zár. Az ajtó lassan kinyílt, és ott állt előttük egy fiatal nő, aki Cross becslése szerint a húszas évei végén, a harmincas évei elején járhatott, és szemmel láthatóan halálra rémült. Hosszú, sötétbarna, göndör haja volt, és fekete ruhadarabokat viselt piros harisnyával. Úgy festett, mint egy könyvtáros. Sápadt volt, akár egy kísértet, és megállíthatatlanul reszketett, amitől aztán a karját borító rengeteg karperec ütemesen csörgött. Cross arra gondolt, talán sokkot kaphatott.

Torquil Squire a Berkeley Square Hotel szalonjában ült a menyével, Victoriával. Ottey-nak feltűnt, milyen védelmezően viselkedik az asszony az idős férfival, a saját hatalmas vesztesége ellenére. Victoria kisírt szemmel nézett fel Ottey-ra.

– Lopás volt? Sok értékes könyvet tartanak ott – szólt.

– Egyelőre nem tudjuk – felelte Ottey. – Mikor beszélt utoljára valamelyikük Edwarddal?

– Csak Ed – igazította ki Victoria. – Engem hat körül hívott, és szólt, hogy későn fog hazaérni, mert megvárja, amíg papa hazaér Londonból.

Erre az öregember a kezébe temette a fejét, és sírva fakadt.

– Ha hazajöttem volna ebéd után, ahogy terveztem, ez nem történt volna meg – szólt.

– Hagyd csak, papa! Nem a te hibád. Megnézem a mobilomon – folytatta Victoria, Ottey érzése szerint meglepően tárgyilagosan. – Este hat óra hétkor hívott. Egy percet sem beszéltünk. – Most az ő hangja csuklott el. Talán ekkor döbbent rá, hogy ez volt az utolsó alkalom, amikor beszélhetett a férjével? Hatvan másodperc kegyetlenül rövid időnek tűnik, ha az utolsó hívásról van szó.

– Mi késztette arra, hogy tovább maradjon Londonban, Mr. Squire? – kérdezte Ottey.

– Annyira jól sikerült a nap, hogy szerettem volna a lehető legtöbbet kihozni belőle – válaszolta a férfi.

– Dolgozik más is a könyvesboltban? – folytatta Ottey.

– Percy – felelte Victoria.

– Percy! – kiáltott fel ijedten Torquil. – Szólnunk kell a kislánynak!

– Kislánynak? – kérdezte Ottey.

– Igen, ő Persephone. Együtt dolgozik velem és Eddel. Biztosan összetöri a hír. Vicky, azonnal fel kell hívnod! – erősködött Torquil.

– Majd szólok neki holnap reggel. Semmi értelme ma elmondani neki. Úgysem tehet semmit, és ha megtudja, egész éjjel nem alszik – felelte Victoria.

– Mikor kezdett önöknél dolgozni?

– Négy éve sincs. Ő az unokahúgom – magyarázta Torquil.

– Nem a vér szerinti unokahúga. Az öcsém lánya – helyesbített Victoria.

Ottey ezt a kiigazítást szükségtelennek és kissé furcsának találta. Mit számít ez? Mindazonáltal úgy tűnt, Victoria valóban ura a helyzetnek és önmagának. Annak ellenére, hogy a férje most lett brutális gyilkosság áldozata.

– Persephone! – kiáltott fel Torquil, és az ajtóra nézett.

Ottey megfordult, és Crosst látta, amint egy fiatal nőt vezet be a szálló szalonjába.

– Percy, hát te meg mit csinálsz itt? – kérdezte Victoria.

Cross Ottey-hoz fordult.

– A fürdőszobában találtam bezárkózva. Úgy gondolom, sokkos állapotban van, és valószínűleg orvosi segítségre van szüksége.

– A fürdőszobában? Miért voltál ott? – kérdezte Victoria.

A lány nem válaszolt. Képtelen volt rá. Csak állt ott, továbbra is reszketett, és katatón állapotban bámult maga elé.

– Miért volt ott? – kérdezte Victoria Crosst.

– Azt nem tudom megmondani önnek – felelte a nyomozó.

– Ő Cross őrmester, a társam – közölte Ottey.

Cross felmutatta az igazolványát, hogy ezzel alátámassza az elhangzottakat. Torquil egy pillanatra ránézett. Az arca most már egészen sápadt volt, és mély barázdákat szántott rá a szomorúság.

– George Cross? Ismerem az apját! – szólt.

– Raymondot. Úgy van – felelte Cross.

– Maga is sokszor bejött vele régebben.

– Így igaz. Az apámat nagyon érdekli Brunel, és mivel ön elismert Brunel-szakértő, sokszor jártunk önnél – felelte Cross, akit lenyűgözött, milyen jól ismeri a könyvkereskedő a vásárlóit.

– Hogy van az apja?

– Rákos.

– Ezt sajnálattal hallom. Régen sokszor beugrott csak úgy beszélgetni. Szívesen elnézegette Brunel könyveit, különösen a dedikált példányokat – idézte fel az idős férfi.

– Valóban. Emlékszem, egy alkalommal ön éppen Brunel néhány rajzeszközét árusította. Megengedte apámnak, hogy kézbe fogja őket. Úgy emlékszem, az apám szinte áhítattal érintette meg ugyanazokat az eszközöket, amelyeket valaha a nagy ember is a kezébe fogott – felelte Cross.

– Azt azért hozzátenném, hogy soha nem vásárolt semmit – jegyezte meg kuncogva Squire.

– Ez is igaz – ismerte el Cross.

– De mindig örömmel láttam. Rendkívül sokat tud Brunelről. Kérem, adja át neki üdvözletemet!

– Át fogom adni.

– Emlékszik Edre, a fiamra? Gyerekkorában sokat volt az üzletben – idézte fel a régi időket Torquil.

– Emlékszem – felelte Cross, de nem tett hozzá semmit.

Aztán viszont észrevette, hogy Ottey mintha valamit jelezne neki. Elgondolkodott, majd rájött, mire gondol.

– Fogadja őszinte részvétemet!

– Köszönöm.

– Dolgozik más is az üzletben Persephonén kívül? – kérdezte Cross.

– Igen, Sam. De neki ma szabadnapja volt.

– Kérem, értesítse őt a történtekről! Az üzlet egy ideig zárva lesz a nyomozás érdekében – szólt Ottey.

– Egyébként sem vagyok benne biztos, hogy helyénvaló lenne kinyitni jelen körülmények között. Ha kinyitunk még egyáltalán – motyogta Torquil.

– Ezt majd később megbeszéljük, papa. Nem ma este – felelte Victoria. Ekkor az asszony sem tudta tovább tartani magát, és sírni kezdett. Cross Persephonéhoz fordult.

– Mit csinált a fürdőszobába zárkózva, Persephone? – kérdezte.

A lány nem szólt, csak mereven a földre nézett.

– Látott valamit vagy valakit, Percy? – kérdezte Ottey. A lány erre hirtelen hangosan felüvöltött.

Victoria, aki még mindig zokogott, odalépett Persephonéhoz, és egy kis kanapéhoz vezette. Ott leültette, és átkarolta az unokahúgát.

– Orvoshoz kell vinnünk – vetette fel Ottey.

Cross megfigyelte az előtte lezajló érzelmi vihart.

– Egyetértek. Talán jobb, ha holnap ülünk össze újra – javasolta.

– Én maradhatok a lakásomban? – kérdezte Torquil.

– Sajnos nem. A ház most bűnügyi helyszín – szólt Ottey.

– Gyertek csak mindketten hozzám! Felhívom a háziorvosomat is, aki jó barátunk. Megkérem, hogy nézzen rá Percyre – mondta Victoria.

3

Raymond végre kapott műtéti időpontot Mr. Mosebyhez, mint utóbb kiderült, Ed Squire meggyilkolásának másnapjára. A műtétet több héttel el kellett halasztani a megelőző megbeszélések miatt. Egészen pontosan George megbeszélései és kutatásai miatt. Raymond tudta, hogy nehéz út fog vezetni a műtőasztalig, ha a fia is szerepet kap a folyamatban, és a feltevése rögtön az első alkalommal beigazolódott, amikor George is eljött Moseby rendelésére. De az örök optimista Raymond valójában már alig várta a műtétet. Amikor megtudta, hogy laparoszkópiás eljárásról lesz szó, titkon remélte, hogy egy robot fogja megoperálni. Csak azt sajnálta, hogy még ha így is lenne, ő akkor is átalussza majd az egészet.

George alapos kutatásokat végzett a tüdőt érintő karcinoid tumorok témájában. Olyannyira, hogy amikor először találkozott az onkológussal, az inkább hasonlított egy gyanúsított rendőrségi kihallgatására, mint orvosi konzultációra. George újra és újra nekiszegezte kérdéseit a szegény doktornak, és addig nem tágított, amíg mindenre kiterjedő válaszokat nem kapott. A sebész elbűvölően higgadt maradt, és csak annyit jegyzett meg, hogy manapság dr. Google mindenre tudja a választ. Ez kissé összezavarta Crosst, aki nem ismert semmiféle dr. Google-t, nemhogy még beszélt volna is vele.

– Ön személy szerint hány ilyen eljárást végzett már el? – kérdezte az orvost.

– Több mint ötszázat – válaszolta nyugodt hangon a sebész.

– George, kérlek… – próbálta lezárni az inkvizíciót George apja.

– Raymond, ezek a kérdések teljesen helyénvalóak. Tökéletesen érthető, hogy George fel akarja tenni őket – biztosította az idős férfit az orvos.

– Ebből hány százalék végződött sikeresen? – kérdezte George, mint aki meg sem hallotta az apja szavait.

– Több mint kilencven százalék.

– Mivel magyarázza a maradék tíz százalékot? – ütötte tovább a vasat Cross.

– Minden műtét hordoz magában kockázatokat. Felléphetnek szövődmények. Ebben az esetben külön kockázatot jelent az apja életkora is.

– Pontosan milyen kockázatot? – kérdezte Cross.

– Azt, hogy meghal – felelte köntörfalazás nélkül az orvos. – Épp ezért tanácsoltam az édesapjának, hogy fontolja meg alaposan a döntését.

– De daganata van. Gondolom, azt mindenképpen el kell távolítani? – mutatott rá Cross.

– Ez egy lassan növekvő karcinoid. Az ő korában fel kell tennünk a kérdést, amit én fel is tettem neki, hogy érdemes-e bolygatni a tumort – folytatta a sebész.

Raymond zavartan fészkelődött. Ezt eddig nem osztotta meg a fiával.

– Azért, mert lehet, hogy előbb hal meg valami más miatt? – kérdezte George.

– Pontosan – felelte a sebész, aki a maga részéről kezdte azt kívánni, bár minden megbeszélés ilyen nyíltan és őszintén zajlana a páciensek hozzátartozóival.

– Ezt meg kell beszélnem az apámmal.

– Kissé meglep, hogy erre még nem került sor a mai találkozónk előtt.

– Azért nem beszéltük meg, mert az apám elmulasztotta megemlíteni – felelte Cross.

– Ezt megértem. Teljesen természetes.

– Természetes, hogy nem tájékoztatja a fiát a releváns információkról? – kérdezte Cross.

– Sokszor tapasztalom ezt. Ne felejtse el, hogy végső soron az apja döntése, hogy vállalkozik-e a műtétre.

– Nem akarom, hogy bennem legyen, George! Ez ilyen egyszerű – kezdte Raymond a buszon hazafelé.

– Mindazok fényében, amiket Mr. Moseby az imént mondott el nekünk, megkérdőjelezném az egyszerűség gondolatát – felelte George.

– Nem akarok a hátralévő életemben folyamatosan azon aggódni, vajon mennyit nőtt bennem Arthur! – szögezte le az apja.

Cross erre sokáig nem mondott semmit. Gondolkodott, vajon jól hallotta-e.

– Arthur? – ismételte meg lassan.

– A tumorom. Nem véletlenül mondom így. Christine úgy gondolta, ha nevet adok neki, az csökkenti a félelmet – felelte az apja, annyi méltósággal, amennyi csak kitelik valakitől, aki maga sem hisz abban, amit mond. Látszott, hogy nincs meggyőződve a kis lélektani trükk értelméről.

– Értem, és ez bevált? – kérdezte George.

– George, nézz rám! – felelte Raymond. George az apja felé fordult. – Én vállalom ezt a műtétet. Ez a döntésem, és szeretném, ha te ezt tiszteletben tartanád, és segítenél benne. De biztos vagyok benne, hogy ez így is lesz.

George ezen egy pillanatra elgondolkodott, és rájött, hogy ez az álláspont tökéletesen méltányos.

– Rendben – mondta végül.

– Köszönöm, George – felelte az apja megkönnyebbülve, de aztán…

– Viszont kérnünk kell egy másodvéleményt – szögezte le George. Raymond sóhajtva beletörődött az elkerülhetetlenbe.

Miután a másodvéleményt is meghallgatta, George végül arra a következtetésre jutott, hogy valóban Moseby a legalkalmasabb arra, hogy elvégezze az eljárást, és így ki is tűzték a műtét időpontját.