ERDÉLYI ÁGNES

A R C K É P
S Z A V A K B Ó L

ÖSSZEÁLLÍTOTTA, SZERKESZTETTE, AZ ELŐSZÓT
ÉS JEGYZETEKET ÍRTA:BÍRÓ-BALOGH TAMÁS

© BÍRÓ-BALOGH TAMÁS, 2020
© JAFFA KIADÓ, 2020
MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓFOTÓ: MS 2660/369, MTA KÖNYVTÁR
ÉS INFORMÁCIÓS KÖZPONT

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA.

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD
FELELŐS SZERKESZTŐ: JOLSVAI JÚLIA
SZERKESZTŐ: BALÁZS IMRE JÓZSEF
BORÍTÓTERV ÉS TÖRDELÉS: SIPOS GÉZA

ISBN 978-963-475-420-6
JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. • WWW.EKONYV.HU

Bíró-Balogh Tamás

É L E T M Ű – A L A N Y I  J O G O N

Erdélyi Ágnes (1914–1944)

Erdélyi Ágnes azon irodalmi szerzők egyike, akikről alighanem mindenki hallott – mert hallania kellett róla az iskolában –, de elsőre nemigen tudja elhelyezni az irodalomtörténetben, és nagy valószínűséggel nem olvasott tőle semmit (mert eddig nem tehette meg).

„Különösen sokat gondolok Ágira, a kishúgomra mostanában. Nem láttam évek óta már. Sokáig egy kisvárosban lakott, a nagy fekete hegy tövében, most egy idegen ország messzi székhelyén él a férje mellett. Nagyon szeretjük egymást, így hát alig levelezünk. Erős ez a szeretet, nincs szükség levélbeli bizonyítékokra, évente egyszer-kétszer, ha írok, évente ötször-hatszor ír. De sokszor gondolunk egymásra, sokszor fülelünk egymás felé. Ismerjük egymást, pedig alig éltünk együtt hét-nyolc évet életünk elején, nyolcéves volt s én tizenkettő, mikor elszakadtunk. Izgalmas gyerekkor volt az, háború vonult és forradalmak táncoltak körülöttünk.”[1]

Radnóti Miklós Ikrek hava című, Napló a gyerekkorról alcímű regénye kezdődik így – és Erdélyi Ágnes nem más, mint az ő kishúga, aki Glatter Ágnesnek született, és úgy is halt meg, de közben Erdélyi Ágnesként egy saját jogon is értékelhető költői és írói életművet hozott létre.

Radnóti róla írta 1928-ban egyik korai, kötetbe föl nem vett versét:[2]

Szerelmes volt a kis hugom nagyon

hegedült búsan az esti szobában
a tártkarú rézállványra hulltan
fehér csuklója villogva hintált
a húrok fölött és képek tapsoltak
halkan a falon ha megpihent
karcsú vonója.

szerelmes volt
áttetszőn lengett a teste
szájoncsókolt és drága játékos
ujjaival simogatta meg a hajamat.
szomorú voltam, mert szomorú volt.

hugom hegedűlt a kis szobában
fehér csuklója villogva hintált
és képek tapsoltak halkan ha
megpihent karcsú vonója.

És neki ajánlott egy szintén 1928-ban írt másikat:3

Sok autó jár itt

Hugomnak

Testvérem, látod mennyi a koldus és
nyomorúlt és mennyi az úri rongyszedő,
csak mi vagyunk ketten; zártkezü koldusok
és néma nyomorultak.

Testvérem, add ide a kezed, sok autó
jár itt és sok úriember és vigyázni kell;
sötét kapualjak elölelnek, ha eleresztlek.

Testvérem, látod ketten vagyunk: egy apa
álma és két anya kínja sikoltoz bennünk.

Két szép ölelésnek emlékeképpen, látod,
ittmaradtunk, két nagy álomemlék és álmaink
a reggelbe csúsznak, nappali tarlón álmodunk
és karonfogjuk egymást ha járunk.

Eddig testvérek voltunk, most bajtársak,
együtt riadózunk új seregeknek,
lelkem lángjával vörösebb a lobogás,
új hangommal hangosabb a kiáltás,
mely igazságot követel a világnak.

Most még döcögő vonatablakból nézel előre,
de mégis megérkezel és én szorongva kérdem,
harcos bajtársnak jó leszek-e,
szorítasz-e, Testvér, kezet vélem?

Az utóbbi bekerült Radnóti első kötetébe, az 1930-ban megjelent Pogány köszöntőbe, közvetlenül az „Élő anyámnak”, azaz nevelőanyjának, Molnár Ilonának szóló ajánlással ellátott Sirálysikoly című darab után. Míg az első vers nem bizonyíthatóan tartalmaz (ön)életrajzi elemeket, addig a második már nagyon is azonosíthatóan a (fél)-testvérekről szól.

Radnóti Miklós édesanyja, Grosz Ilona 1909. május 5-én halt meg, és ekkor az újszülött apja, Glatter Jakab, egyedül maradt a csecsemővel. A kis Miklós kétéves koráig terjedő életszakaszáról semmi biztosat nem lehet tudni. Nagy valószínűséggel egy sváb származású szoptatódajka lett mellé fogadva – erről ír is egyik versében[4] –, de a következő biztos életrajzi adat 1911-ből ismert. Glatter Jakab ugyanis ekkor, rokonai rábeszélésére, újra megnősült, és feleségül vette az erdélyi származású Molnár Ilonát, aki saját fiaként nevelte a kis Miklóst. 1913-ban született a házaspár első gyermeke, aki azonban még abban az évben meghalt. Egy évvel később érkezett a lányuk.

Glatter Ágnes 1914. május 23-án született Budapesten. (Egyes források szerint Nagyváradon és 1915-ben – de ezek téves adatok.) Lakhelyük ekkor az V. kerületi Csanádi u. 11. szám alatt volt. Két év múlva átköltöztek a szintén V. kerületi Falk Miksa utca 7. szám alatti ház egyik harmadik emeleti lakásába, ahol egészen 1921-ig éltek. Teljes családot alkottak, sem Miklós, sem Ágnes nem tudott a korábbi tragédiákról, Miklós édesanyjának tudta Molnár Ilonát, Ágnessel pedig édestestvérekként szerették egymást. Erről az időszakról Radnóti Ikrek hava című kisregénye és Ágnes – most először olvasható – cím nélkül fennmaradt, „Gyermekségem messze városa, Pest…” kezdetű önéletrajzi verse tudósít. Radnóti kevesebb eseményt ír le részletesebben, Ágnes – hosszú versében – áttekintőbb, több mindent felvillantó. Így ez a vers fontos forrás Radnóti fiatalkori életrajzához is, sok apró részletadalékkal. Ágnes leírja a cselédet, a háborút, a forradalmakat, a katonaruhát elrejtő apát, a mindennapok játékait.

Nem véletlen, hogy a két mű tartalmaz azonos valóságelemeket is: emlékeik közösek. Ilyen például a kivégzett katona halálának története. Az Ikrek havában ez áll: „Az ebéd utáni csönd hirtelen megkeményedett, majd ütemes zaj hangzott. Fegyveres katonák jöttek a térre, egyszerre léptek, egy szakállas, fáradt katonát fogtak közre; piszkos ruhában, öv nélkül, fegyver nélkül, lépést tartva gyalogolt köztük. […] Ági kicsit mögém állt és belém kapaszkodott, a térre torkolló utcákból emberek siettek felénk, tömeg verődött össze, elénk álltak és körénk álltak, nem láttunk semmit. […] És akkor Ági hirtelen elenged és csúszni, furakodni kezd a lábak között, rákiáltok, és eltűnik. […] Rémülten utánavetem magam, valakinek a lábára lépek, valaki a fejemre üt, visszarántanak, morognak. Végül fáradtan Ági mögött állok és fogom a könyökét. / A katonák szoros, rövid sort alkotnak a széles lépcső alján, a hátuk egyforma, és vállukhoz szorítják a fegyverüket. Feljebb a szakállas katona áll, széles, fekete kendővel kötötték be a szemét. Valaki kiált, dörren, fehér füst száll, a bekötött szemű áll még, féltérdre hull, előreesik, gurul két lépcsőfokot, és fekve marad. Újra kiáltanak, egy ember elénk áll, csíkos barna kabátja és fekete bőrnadrágja van. Ági látni akar, belékapaszkodik, úgy próbálja eltolni onnan. – Mars innen! – morog valaki, és taszigálni kezdenek hátrafelé.”[5] Ugyanez Erdélyi Ágnes versében: „Verőfény volt, zászlók dagadtak / s teherautókon robogó fegyveres / férfiak jelezték másnap zordan, / hogy megjött a Rend. // Az Országház lépcsöjén kivégzést láttunk, – / álltunk a bámész tömeg közepén / a freileinnal, ki keresztet vetett. / Bekötött szemmel lökdöstek előre valakit, / majd térdre nyomták, / katonák álltak kissé távolabb, / egy tiszt olvasott valamit, azután lőttek, / a kivégzett hangtalan gurult s enyészet / villant sárgán a délutáni fényben. / Fátyol ereszkedett pókosan a Dunára / s egy hajókürt üvöltött / messze, panaszosan.” Radnótinál a helymegjelölés csak általánosan egy tér, de Ágnes leírásában konkrétan megnevezi, hogy a kivégzés a Parlamentnél történt, azaz a Kossuth téren történtek az események. Ez a párhuzamos emlékezés – bár vannak kisebb eltérések – újfent azt igazolja, hogy az Ikrek hava mint regény ugyan írói fikciónak tekinthető, de benne nagyon is valóságos emlékek és szereplők (pl. Ágnes, Ede bácsi) leírása is megjelennek. Fönntartva persze annak lehetőségét, hogy Ágnes verse bátyjának regényétől nem függetlenül született: lehet, hogy éppen az Ikrek havának olvasása váltotta ki belőle ezt az önéletrajzi-emlékező költeményt, amely mint ilyen éppen hogy egyedüli darab az életműben.

A családi harmóniának Glatter Jakab 1921. július 21-én bekövetkezett hirtelen halála vetett véget. Az Ikrek havában leírtak szerint Radnóti ekkor tudta meg, hogy Molnár Ilona csak a nevelőanyja, Ágnes pedig a féltestvére – és hogy édesanyja és ikertestvére az ő születésénél haltak meg. A család ekkor kényszerűen kettészakadt, és a testvérek távol (legalábbis földrajzilag) kerültek egymástól: Miklós nagybátyjához, Grosz Dezsőhöz és rokonaihoz került, Ilona pedig Ágnessel Romániába költözött, ahol ottmaradt rokonaik segítségével éltek tovább.

Ágnes ifjúkoráról nincs sok információ: életrajzi dokumentumai, bizonyítványai, igazolványai stb. hagyatékával együtt nagy valószínűséggel megsemmisültek a háborúban. Visszaemlékezésekből és levelekből annyit lehet tudni, hogy nem fejezte be középiskolai tanulmányait, különböző munkákkal tartotta fönn magát (kézimunka, hivatalnokság, hírlapírás), és Miklós időnként meglátogatta a családot.

Molnár Ilona 1940 végén újra férjhez ment. Ezt Radnóti maga is kommentálja naplójának 1941. január 17-i bejegyzésében: „Csacsi, bohém gyerek, hiába […]. De hát ilyen ő. Húsz éve özvegyen maradt, ragyogó, szép fiatalasszonyként, dolgozott, nyomorgott Ágival – most, egy hónapja ment újra férjhez!”[6] Az új férjet Groszman Lajosnak hívták, személyéről a kutatás jelenlegi fázisában nem tudni többet.

A harmincas évek elején Erdélyi Ágnes Nagyváradon bekapcsolódott a fiatal baloldali művészek csoportosulásába. Irodalmi pályafutását versek publikálásával kezdte, amelyeket hamarosan novellák és cikkek követtek. Zsurnalisztikája még összegyűjtésre vár.

Verseinek első említése Radnótinak egy Gyarmati Fannihoz írott levelében található. A költő 1933. február 23-án arról számol be későbbi feleségének, hogy Nagyváradról levelet kapott húgától. „Képzeld, Ági verseket küldött. Sajnálom a kislányt. Majd beszélgetünk róla, kisfiam. Furcsán vagyok vele.”[7] A testvéri szeretet sem írta fölül a kritikai érzéket, a bíráló mondatok érthetők. Ágnes ekkoriban kezdett verseket írni, ezt megerősíti Baróti Dezső közlése is[8] – húszéves sem volt, természetes, hogy ezek még csak kezdeti verscsírák lehettek. Nem ismerjük őket, nem maradtak ránk. Verseskötete nem gyűjteményes kötet, nem vette fel bele összes addigi szerzeményét, még a lapokban közöltek közül se mindet. Így joggal lehet feltételezni, hogy a bátyja által gyengébbnek talált darabokat szintén kihagyta.

Jelenleg ismert első versei 1933 májusában jelentek meg a Brassói Lapokban.[9] Jellemző, és a fentieket igazolja, hogy a három együtt közölt darab közül csak egy került be később kötetbe. Ezeket a verseit még Glatter Ágnesként jegyzi, de az egy hónap múlva következő cikke már Erdélyi (Glatter) Ágnes néven jött.[10] Valószínű azonban, hogy ez a névkontaminálás csak szerkesztői figyelmetlenség következménye, mindenesetre a névhasználat bizonytalanságát jól mutatja, hogy ezután két írását ismét Glatter Ágnes név alatt közölték.[11] Az Erdélyi Ágnes szerzői név csak ezután állandósult: a két hét múlva (júl. 16.) publikált Nyár című vers lesz az első, amit az immár végleges néven adott közre[12], és ezután már mindig ez áll majd írásai mellett.

Szinte szimbolikus, hogy Radnóti Miklós másnap, 1933. július 17-én érkezett egy hétre Nagyváradra. A nevelőanyjánál és féltestvérénél töltött időszakról levelekben számolt be Gyarmati Fanninak. Július 23-án beszámolt vergődéseikről, arról, hogy „húga szakított udvarlójával, elvesztette állását, új állást keresett, újságszerkesztőségben szeretett volna dolgozni”.[13] Ezek az életrajzi események regénycselekménnyé transzformálva majd a Kovácsékban köszönnek vissza.

Ágnes időzített verssel várta testvérét: a Nagyváradi Naplóban Radnóti érkezése napján közölte a Nyújtsd harcos kezed Testvérem című versét, Radnóti Miklósnak szóló ajánlással. Benne egy új életcél és új költői korszak kezdetét jelenti be.

Eddig testvérek voltunk, most bajtársak,
együtt riadózunk új seregeknek,
lelkem lángjával vörösebb a lobogás,
új hangommal hangosabb a kiáltás,
mely igazságot követel a világnak.

Most még döcögő vonatablakból nézel előre,
de mégis megérkezel és én szorongva kérdem,
harcos bajtársnak jó leszek-e,
szorítasz-e, Testvér, kezet vélem?

A verset Radnóti lapkivágatként hazaküldte Gyarmati Fanninak, ma is megtalálható a hagyatékban.[14]

Az évtized közepe volt Erdélyi Ágnes irodalmi működésének csúcspontja: ekkor, egy éven belül két kötetét is kiadták. Elsőként 1935 tavaszán egy regényét.

A Kovácsék című nagypróza megjelenését a sajtóban közölt versek mellett egyre gyakrabban föltűnő novellák sorozata vezette be. Ezek közül a legtöbb 1934-ben látott napvilágot, tehát éppen akkor, amikor az elbeszélések mellett az író a regényen is dolgozott. Forrásvidékük tehát azonos, nem véletlen tehát, hogy többé-kevésbé hasonló problémák jelennek meg bennük.

A regény a Brassói Lapok kiadásában látott napvilágot, egyik beharangozója szerint: „Február második hétében jelenik meg a B L. [Brassói Lapok] és a N. U. [Népújság] januári ajándék-regény kötete. Szerzője: Erdélyi Ágnes. Címe: Kovácsék. A lecsúszott, talaját vesztett erdélyi magyar család életét vetíti ez a regény, amelynek gyúpontjában az Életnek nekiinduló és annak milliónyi akadályaitól megtorpanó fiatal lány áll.”[15] A regénytár sorozat darabjai havonta követték egymást; a Kovácsék a január havi illetménykötet volt, viszont csak később került sor rá.

Egyik kritikusa elég részletesen összefoglalta a tartalmát. „Kovács mozdonyvezető családját a rádió, a kézimunkálás s a nyugdíjjogosultság meleg nyugalmából váratlanul kizökkenti a kisebbségi közalkalmazottak nyelvvizsgája, melyen az apa dicstelenül és visszavonhatatlanul elbukik. Kovácsék, hogy úgy mondjuk, lezuhannak a töltésről. Az apa elveszti az állását, a nyugdíjjogosultságot, tengődik, inni kezd, végül megszökik munkát keresni. Az anya kosztot ad, horgol és iparkodik fenntartani a családot. Mindez a háttérben. Mert az előtérben már a bakfis Kovács Kató cikázik; állást keres, beszegődik; ismerkedik az élettel s az emberekkel. Egyik barátnője, fiatal riporter (kicsit kékharisnya) elviszi egy nap a maga társaságába, a »gyerekek« közé, ahogy az írónő mondja. Akad ebben a kis társaságban újságíró, festő, csellista; igazi Körös-parti »gyerekek«, valami általános nyugtalansággal és radikalizmussal. Társaságukban a műveltség sajátságos habarcsa fogadja Kovács Katót: Sors-szimfónia a gramofonlemezen, expresszionista képek, apacstánc és Tagore-versek – s ő mindezt igen komolyan veszi, akárcsak az írónő. A munkakörülmények, a barátnői felvilágosítások s a környezet ifjonti szabadosságai fölöttébb gyorsan hatnak, a hősnő megszokásai és erkölcsi fogalmai csakhamar úgy szétolvadnak, mint a pirított kenyéren a vaj. […] A hősnő végül is elindul valami »becsületesebb és életrevalóbb« jövő felé, és erre az útra talán sok más társnőjét is rásegíti.”[16]

A Kovácséknak egyöntetűen pozitív fogadtatása volt. A Keleti Újság névtelen recenzense szerint: „Fiatal, rokonszenves tehetségű írónő friss és jó megfigyeléseken felépülő regénye, amely jól világít be az erdélyi magyar kispolgári osztály életébe. Erdélyi Ágnes tudomásunk szerint egészen fiatal leány, regénye azonban jól sikerült típusaival, fordulatos meseszövésével és színes, emellett kifejező és korrekt stílusával valósággal rácáfol a fiatalságára”, és aki „a dolgozó nő »felszabadulásának« kényszerű szituációjáról igazán helytálló miliő-rajzot állít elénk”.[17] A Korunkban Korvin Sándor ismertette a kötetet. Cikke elején az erdélyi fiatal magyar írók baloldali csoportjának törekvéseit vázolta föl, és ennek kontextusában helyezte el Erdélyi Ágnes regényét. „Néhány fiatal erdélyi prózaíró jelentkezett az utóbbi időben, jobbára regénnyel, irodalmi tömörüléseken kívül s láthatóan a szélesebb tömegekhez való odafordulás igényével. Ez az igény sok mindenre kötelez. Aki ma a szélesebb erdélyi olvasótömegekhez kíván szólni komoly ügyben, nemcsak irodalmi, hanem társadalmi feladatot vállal. S ezt az írónak tudnia kell. Nemcsak mint író áll itt szemben a közönségével, hanem mint kortárs is az erdélyi kortársakkal. Irodalmi és kortársi feladatai áthatják egymást. Persze könnyű elsiklani efölött és valami mondvacsinált lektűrt nyújtani azon a címen, hogy: az olvasónak ma ez kell (tegyük hozzá: a félrevezetett olvasónak!), de az igazi feladat: a legjobb kortársi kívánalmakhoz mérni munkánkat, sőt felébreszteni a félrevezetett érdeklődésű erdélyi kortársban is a saját maga és napjaink valódi kérdései iránti érdeklődést. Bárhogy is értelmezze feladatát a szélesebb olvasóközönséghez forduló fiatal író, önként vagy önkéntelen számot ad arról, hogy az erdélyi kortársakkal, osztályokkal és konfliktusokkal, gondokkal és kérdésekkel milyen viszonyban áll.” Ezzel a problémakörrel nézett szembe Erdélyi Ágnes is, aki „egy kispolgári család szétzülléséről ír regényt, és érezhetően a saját világáról számol be”. Ugyanakkor Korvin szóvá tette a hibákat, illetve a kihagyott lehetőségeket: „Az írónő megfeledkezik a magyar kispolgárság szociális és erkölcsi merevségéről. Kovács Kató a magyar kispolgárságból jön – s akik közé becsöppen, félreismerhetetlenül a Körös-parti város zsidó kis- és középpolgárságának intellektuális fiataljai, a sajátos radikalizmussal és kapkodó műveltséggel. Az erdélyi kispolgárság nemzetiségi csoportjainak más-más társadalmi rétegeződésben és hagyományban gyökerező elkülönülése, egymáshoz való viszonya, a gondolkodásmódok különbsége, némely előítélet (pl. az antiszemitizmus) a regény terében is őszinte megvilágítást érdemelt volna.”[18]

Az egyik legnagyobb elismerést azonban Radnótinétól kapta, aki 1935. május 16-án azt írta naplójába: „Délben elmegyek Ági könyvéért. Egész nap, útközben is azt olvasom. Jó az első kísérlethez képest, és korához. Szinte meg vagyok hatva tőle.”[19] Márpedig Gyarmati Fanni szigorú olvasó volt, kemény és őszinte bírálatokkal, akár az ismerősök-barátok műveivel kapcsolatban is. (Mint ahogy a későbbiekben Ágnes műveit illetően szintén az lesz majd.)

Pár hónappal később érkezett a második Erdélyi Ágnes-kötet, az 1935 legvégén (vagy 1936 legelején) megjelent versgyűjtemény, Kórus három hangra címmel. Egyik kései elemzője értelmezésében a három hang közül az első „a magános, társkereső”, a második „a szerelem örömét énekli”, „a harmadik, s talán a legerősebb hang pedig a harcé, egy alig húszéves költőnő találja meg benne hívó énekének értelmét s holnapi visszhangját a Holnap városában, amely még ekkor is csak versben álmodik az emberibb Jövőről”.[20]

A Brassói Lapok recenzensének meglátása szerint a költő verseiben „a jövő kapuit döngető fiatalságot állítja elénk, a kilátástalanság hétfejű sárkányával hősiesen viaskodó fiatalságot, amely helyet szeretne kiverekedni a maga kicsattanó erejének, helyet és érvényesülést magabízó tehetségének”. Ugyanakkor Erdélyi Ágnes „nemcsak a diadalt hozó egyéni sikerre tör, hanem kortárs is, akit a korproblémák nem hagynak nyugton, nemcsak az eléje táruló szépségeket dalolja, hanem – mert nem mindenki öröme – a kínálkozó szépségeket is örömtelenül nézi. Látja, hogy harc száguldja körül életünket, és a szenvedések végtelen tengerében csak egy csepp az öröm”, ezért „tudja és hirdeti, hogy a haladás útját csak keresztezni, de elzárni nem lehet. A zsold nélküli szegény lovagok csüggedés nélkül mindig elöl menetelnek a fejlődés egyenes vonalán, amely a mindenkinek egyformán kijáró szépségek és örömök világa felé vezet.”[21] Az Erdélyi Szemle kritikusa úgy véli, hogy ez a költő lírája „új és erőteljesen mai”, a költőnő „egy a ma nehéz életű dolgozóival”, „verseiben a szegénység dala kárhozik és zubog”, és akinek „verskötete mindenképpen új színt, új hangot és új hangulatot jelent az Erdélyben élő és terjedő magyar nyelvű irodalomban”.[22] A Korunkban pedig Méliusz József négy friss verseskötet egyikeként ír Erdélyi Ágnes gyűjteményéről. Előbb általánosságban szól a fiatal erdélyi költőkről: „a fiatalság Transylvániában épp úgy, mint Magyarországon, vagy egyéb tájain a mai világnak, nem találhatja helyét e világban, a kilátástalan jövő előtt kilátástalan emberként áll, akár tagadóként […], akár paradox reménnyel”. Köztük, úgy látja, Erdélyi Ágnes a társadalmi ellentéteket kortársainál pontosabban felérző, de ő is, mint mások, magán hordja „a nyelvi kultúrájáért viaskodó romániai fiatalság ballasztját”: birkózik, küzd a nyelvvel, és legfőképp a verssel.[23] (Méliusz kritikájának érdekessége, hogy a bírált négy verseskönyv közül az egyik éppen Radnóti Miklós 1935 májusában megjelent Újhold című kötete.)

A regény megjelenése után, 1935 májusában Erdélyi Ágnes férjhez ment Keller Bélához, akiről jelenleg még nem sokat lehet tudni. Szilágysomlyón élt, és feltehetően zongorahangolással foglalkozott – legalábbis pár évvel később, már Bukarestben mint zongorahangoló fog dolgozni.

Házasságkötésük idején Ágnes 1935. május 21-én Nagyváradról levelet írt a még sosem látott Gyarmati Fanninak, aki akkor még – augusztusi esküvőjükig – éppen menyasszony volt. Ebben egyrészt nagyon fontos életrajzi adatokat közöl leendő sógornőjével: „Állásomból június 15-én lépek ki. Ez külön kéj, hogy életemben először nem építenek le, hanem én mondok föl, és utána nem vár rám kilátástalan munkanélküliség.” Ez a mindennapos fenyegető munkanélküliség a Kovácsék című regényben egyik fő témája volt. Másrészt – természetesen – saját érzéseiről is ír: „még a Béla-korszak előtt, láthattad, hogy milyen siralmasan és árván lógtam a világba, most egészen kiegyensúlyozottnak és erősnek érzem magam, és tele vagyok kellemes izgalommal meg várakozással”, s „ha mindennel rendbe jövünk majd, ott a kisvárosban egyebem se lesz, mint a könyvek és az írás”.[24]

Egy boldogságot és családi nyugalmat kereső fiatal asszony és egy írás iránt elhivatott szerző bizakodó sorai ezek. Mint majd kiderül, mind a magán-, mind az írói élet másképp alakult.

Az esküvő után Ágnes és férje Budapestre mentek, és közel egy hónapot töltöttek ott. Radnótiné, aki ekkor már naplót vezetett, az első találkozás ambivalens érzéseit jegyezte le 1935. június 30-án: „Ági végtelenül kellemes, a férje kevésbé. Van benne valami nyomott, zsidós és kufár-szellem. Nem tudom, meg fognak-e férni egy életen át, nem lesz-e sok ütközésük, mert Ági sokkal élénkebb, érdeklődőbb és talán intelligensebb is.”[25] Másnap egy beszélgetés kapcsán érezte ugyanezt: „Délután fáradtan és álmosan együtt vagyunk a szállodában Ágiékkal, azután vitatkozás. Kicsit ellenséges a férje Mikkel, buzgó baloldali, és gyanakodik Mik kritikájára, viszont Ági objektív, de mégis érződik valami szakadás köztünk, már mi és a férje közt, mert Ági nagyon közel van. Ő maga csupa édesség, az a gyerek, boldog lehet, akié. Van benne valami Gabiból, hamvas, jó és okos és ízes édes jelenség, nagyon szeretem.”[26] Egy hét múlva (júl. 7.) a helyzet változatlan: „Ági édes, de a férje mindig idegen marad”,[27] sőt egy újabb bő héttel később (júl. 16.) ez az érzés már Keller Béla családjára is kivetül: a parkban „Ági férjének rokonai kapcsolódnak, kellemetlen zsidó népek”.[28] Július 20-án pedig előbb az ifjú férj újabb rossz tulajdonságait lajstromozta: „Merev a fiú és tipikusan autodidakta. Engesztelhetetlen és meggyőzhetetlen és bizalmatlan”, majd az addigi tapasztalatait összegezve rossz érzéseinek adott hangot: „Úgy sajnálom Ágit, félek, nem lesz kielégítő élete a Béla mellett. Egyrészt el lesz szigetelve, másrészt nem lesz kritikus környezete, és ami a legnagyobb baj, valószínűleg minden szépszavú ígéret ellenére el fogja nyomni a család.”[29] Így is lett, és ezt igazolja Radnóti egy későbbi naplóbejegyzése. Erdélyi Ágnes és Keller Béla nem sokkal ezután a férjhez költöztek Szilágysomlyóra (ezt a kisvárost említette Ágnes Gyarmati Fannihoz írott levelében mint a remény szigetét, ahol majd életük rendeződik és újra lesz ideje írni), de ezt az időszakot Radnóti így foglalta össze 1942. augusztus 18-i naplóbejegyzésében: „Ági itt élt évekig, s rosszul érezte magát, rossz házasságban, nyugtalanul. Innen mentek Bukarestbe.”[30]

A jobb megélhetés céljából 1937 nyarának végén költöztek a román fővárosba. Első címük: Bukarest, Str. Romana 96. Nem sokkal később Erdélyi Ágnes levelet írt Gaál Gábornak, a Korunk főszerkesztőjének, amelyben egyrészt vall a szilágysomlyói időszakról, másrészt reménykedéssel néz a bukaresti életszakasz elé: „bár az elmúlt másfél évben emberileg tényleg sokat tanultam, fejlődtem és tudatosodtam, technikailag talán nem fejlődhettem ennek arányában, mert a körülményeim olyanok voltak, hogy csak nagyon keveset írhattam. Most itt sok az új benyomás és rengeteg a téma, amit Somlyón nélkülöztem, sok a rendes értelmes ember is, akivel megbeszélhetem dolgaimat, csak egy kis idő és nyugalom kellene, hogy fel is dolgozhassam ezeket az új élményeket. Reméljük, ha dolgaink rendes kerékvágásba kerülnek, ez is meglesz.”[31]

Férje, Béla ekkor sokat dolgozik, egymaga el tudja tartani mindkettőjüket. Erről Ágnes ír Radnótiéknak 1937. november 2-i levelében: „A zongoraszakmában most szezon van, ugyanis a hurcolkodásokkal lehangolódnak a zongorák. Ismeretségi körünk is állandóan bővül, s ennek megvan az eredménye anyagilag. Csak persze dolgozni kell a pénzért, nem akarják ingyen adni itt sem.”[32] Ugyanakkor megerősíti a Gaál Gábornak szóló levelében írtakat is: „Most már csak volna nekem is írnivalóm, csak időm nincs elég. Mindig van valami. A háztartással is van időtöltés, bár ebédet hozatunk, de egy 14 éves cselédem van, s nem lehet semmit rábízni önállóan. Bélának is kell néha segíteni, bár még így sem segítek annyit, mint kéne, mégsem marad idő saját magamra. Lehet, hogy az időbeosztási érzékem is rossz.”

És valóban: bár cikkeket és verseket publikál még, de egyre ritkábban. Közel egy évvel később még mindig csak tervei vannak. A Gaál Gábornak 1938. szeptember 18-án írt levelében visszakéri egy korábban küldött novellájának kéziratát (Madam Sergiu), mert egy novelláskötet kiadását tervezi, és nincs másik példánya.[33] Ez a tervezett novelláskötet végül nem jelent meg.

Ugyanakkor egzisztenciálisan megerősödnek, és október 20-án új lakásba költöznek (Str. Aureliu Nₒ: 34.). Ekkor már Ágnes újra dolgozik, egy kalapszalonban. Életkörülményeik változásáról az éppen Budapesten tartózkodó Molnár Ilonának ír, október 16-án: „Mi valószínűleg 20-21-én költözünk, még nem tudom pontosan, mikor üresedik meg a lakás. A héten mindenféleképpen csomagolni kell. Rendeltem névjegyeket az új címmel, hogy tudjam odaadogatni mindenfelé. Lassan kezd azért megindulni, sokat is tanultam most az ősz folyamán. Novemberben még megyek [a] szalonba. Most vagy két hét eltelik a hurcolkodási dolgokkal, amíg rendbe jövök ott. Mindenesetre örülök, hogy aki látja a kalapjaimat valakin, az szívesen jön hozzám.” Az ugyanekkor testvérének küldött levélben külön kiemeli, hogy van állásuk: „Bélának is van munkája, ami bizony, fontos is, mert rengeteg a kiadásunk most. Már egészen belefásulunk abba, hogy minden cél és remény nélkül éljünk máról holnapra, amíg engednek, mint a halak egy olyan halastóban, ahol azért vannak, hogy ne dögöljenek meg túl korán, hanem akkor szedik ki őket, mikor akarják, hogy frissen kerülhessenek terítékre. Közben igyekszünk felszínen maradni s úgy dolgozni, mintha valami értelme volna a törekvésnek vagy szorgalomnak, de mint a mellékelt ábra mutatja, úgy látszik, így is lehet élni. Mindenesetre éjszakai álmaink kissé vadak és zavarosak.”[34]

Az egzisztencia rendeződésével azonban a Radnótiné által már öt évvel korábban észrevett jellembeli ellentétek nem közeledtek, és a házasság fokozatosan megromlott. Mikó Ervin, aki 1942-től Erdélyi Ágnes egyik bizalmas barátja és levelezőtársa volt, egy elejtett félmondatban arról is beszámolt, hogy a bukaresti évek alatt Ágnesnek volt egy „érzelmi kapcsolata valakihez, aki szerepet játszott életében mindaddig, amíg [a férfi] a Szovjetunióba nem szökött, néhány más üldözött kommunistával együtt”.[35] Ezt az információt Mikó pedig csakis Ágnestől vagy más bukaresti ismerőstől hallhatta, hiszen az elbeszélt történet idején még nem ismerték egymást. Valószínűleg arról a Kahána Mózesről (1897–1974) van szó, aki Ágnes bukaresti évei alatt az egyik legfontosabb irodalmi kapcsolata volt. A költő-író Kahána 1940-ben szökött Moszkvába, visszaemlékezései szerint Ágnes is majdnem vele tartott.[36] Míg ez a kapcsolat csak erősen valószínűsíthető, az viszont bizonyos, hogy 1940. május 14-én Ágnes már külön élt férjétől (címét ekkor így adja meg Gaál Gábornak: „Agnes Keller Erdélyi, Bucuresti Bd. Carol I. 72. Etaj. V. apart. 20.”[37] ), és a Kolozsvárra áttelepüléstét is fontolgatta. Ez végül elmaradt, mert – éppen Gaál Gábornak írta ugyanebben a levélben – közben a Brassói Lapok bukaresti kiadóhivatalában kapott irodai állást, ami úgy tűnt, kevesebb gonddal jár, mint egy önálló kalapszalon megnyitása Kolozsvárt. De ez az időszak sem tartott sokáig, Ágnes 1940 októberében hazaköltözött Nagyváradra (Bethlen utca 8.), de a holmijai egyelőre még Bukarestben maradtak.[38]

Még egy dokumentuma maradt fönn ennek a házasságnak. Az elváláskor – valószínűleg 1940 tavaszán – Erdélyi Ágnes versben búcsúzott férjétől. Mivel azonban ennek megjelenéséről nem tudunk, és szerzői kéziratát sem ismerjük, mert csupán Keller Béla emlékezete őrizte meg, hitelességében nem, de pontosságában kételkedhetünk.[39] A vers így szól:

Bucsuszó

Ugy válsz le szivemről, mint sebről a kéreg
lassan s kinosan ha leszárad.
A szokottság burkán át úgy tör a láz,
mint tavasszal a víz, ha megárad.

Ujulni szeretnék a tavaszi léggel,
a májusi fűvel, mit fésül a szél,
nyujtózom ropogva, mint fák, hogyha nőnek
és szívkamráiban megindul a vér.

A bukaresti évek alatt azonban Erdélyi Ágnes nemcsak magánéleti változásokon ment keresztül, és nemcsak új irodalmi témákat talált, hanem új szellemi társakat is. Ekkor kapcsolódott be a baloldali mozgalmakba. Részt vett a Déri-Deheleanu Gyula (eredeti nevén Iuliu Deheleanu) által szervezett marxista szemináriumon, és Mikó Ervin emlékezése szerint azzal a fiatalemberrel, akihez ekkor Ágnes érzelmileg kötődött, „a KISZ egyik sejtjéhez tartoztak mindketten, sok más fiatal bukaresti értelmiségivel együtt, akik közül [Ágnes] megemlítette Matei Socor, Gogu Rădulescu és Ilie Cristea nevét. A sejtgyűléseken egyebek között felolvasták egymásnak a párt által irányított vagy a párt befolyása alatt álló sajtónak szánt írásaikat.”[40] Erdélyi Ágnes az ekkor Bukarestben élő Kahána Mózest kereste meg azzal, hogy kapcsolatot szeretne teremteni a szervezettel; Kahána pedig éppen Erdélyi Ágnesre visszaemlékezve adja plasztikus leírását az itt folyó munkának. „Ágica kérdő és aggódó szemekkel járt, de már nem ijedezett, nem esett kétségbe. Az elmúlt években, úgy látszik, hozzászokott a borzalmakhoz. S az írócsoport is megtehette a magáét: ott tárgyilagos-józanul tárgyalták az elképesztő és vérfagyasztó eseményeket is. Higgadtan ítélni, bátran cselekedni s a legrosszabbakra is felkészülni – ez volt akkor a szellem a »rendes emberek« körében. Ágica nyilván magáénak ismerte el ezt a szellemet, mindenre késznek, a legrosszabbra is felkészültnek érezte magát. Párttag volt-e? Az írócsoportban nem volt erről határozat. Tagjainak többsége szabadszellemű, formaságokat kerülő ifjú zseni volt, dühös vitatkozó; szürrealisták és Apollinaire-hívek hadakoztak itt a szocialista realizmus katonáival meg a semmilyen-istákkal. Az érthetetlen dolgokat nem értették, magyarázatot követeltek, nem tágítottak, amíg meg nem kapták. De félre nem álltak. A nácizmus terjedése dühbe hozta őket, de nem hozta zavarba: »Meg kell döglenünk…«”[41] Ebben a körben tevékenykedett a későbbi Romániai Írószövetség elnöke, Virgil Teodorescu és Miron Radu Paraschivescu is.[42]

Erdélyi Ágnes 1940 őszén költözött vissza Nagyváradra, ahol hamarosan kalapszalont nyitott. Mikó Ervin visszaemlékezése szerint Ágnes „a nagypiac mellett, a régi posta épületében lakott, az első emeleten. Az árkádos folyosóra néző ablak alatt állott a varrógép, balra a munkaasztalon a vasaló s a kalaptompok, jobbra a falon a nagy próbatükör, a spanyolfal mögött a konyha a petróleumfőzővel, a szoba hátsó falán a dívány, a könyvespolc, Ruzicskay [György] róla készített portréja a csodálatosan kifejező szemekkel, amelyek bevilágították és átmelegítették a kis szobát. […] Ide jártak hozzá az asszonyok kalapot próbálni, s a barátai verset hallgatni, vitázni s virrasztani a világért. Ezeken az estéken úgy vettük magunkhoz a verset, mint a megváltást Mert egyre fagyosabb lett odakint a világ, de különös csodákat is művelt. Az oltár, amelyet kicsiny szobájában a szépnek, igaznak emelt a mellőzött költőnő, egy percig sem hűlt ki, körülvették és óvták a barátok.”[43]

Ebben a légkörben Erdélyi Ágnes újra szerelmes lett. Radnótiné, akinek Ágnes elmondta érzelmeit, a kapcsolat elején, 1941 májusában még név nélkül és meglehetős malíciával említi az esetet: „Ági felszedett egy nagyváradi ismerőst, aki Miklóst előadni hívta Váradra.”[44]

A névtelenség azonban föloldható, ha a különböző típusú dokumentumokat a kronológiai rend természetessége szerint egymás mellé rendeljük. Ágnes ugyanis nem sokkal a Budapestről Nagyváradra visszaérkezése után levelet írt testvérének, amiben ez áll: „Ottlétemkor beszéltem, Mikikém, egy Horváth Imre nevű költőről, akinek gyönyörű kis – négysoros – versei vannak. Közben megjelent egy új kötete. Tegnap találkoztam vele, s mondtam, hogy ma küldök csomagot. [Leon] Alexnél volt vagy két példány, s mondta, küldjek el abból. Elnézést kér, hogy nem dedikálta, de nem tudott már lejönni. Ígértem neki a »Meredek út«-ból, nagy tisztelőd.”

Horváth Imre (1906–1993) költő volt, pályája több időpontban és több helyszínen metszette Erdélyi Ágnesét, mielőtt életük összefonódott. Apja gyógyszerész, anyja elszegényedett nemesi családból származott. 1939-ig különféle lapok szerkesztőségének munkatársa volt, utána már csak verseskönyveinek eladásából élt, meglehetősen nehéz körülmények között. Huszonhat éves, amikor versei megjelentek a Tíz tűz című, fiatal költőket és írókat tömörítő nagyváradi antológiában, melyet nem sokkal később követtek első kötetei is (Örvény felett, Arad 1934; Hangtalan beszéd, Arad 1936), amelyek
azonban még utánérzésektől terheltek. Költészete az után vált egyénivé, hogy a Korunk és a Helikon köréhez kapcsolódott. Ekkor sűrű egymásutánban jelentek meg versgyűjteményei: Adj, kertem, több virágot (1939), Elszánt kötelesség (1939), Zenei pillanat (1940), Vita nélkül (1941), Tavaszi ág (1942), mindegyik Nagyváradon. Ezekben tűnt föl az utóbb jellegzetes Horváth Imre-verssé váló négysoros forma – amelyeket Ágnes is említett levelében –, és amelyek közül a sikerültebbek, Balázs Imre József meglátása szerint, „a kevésbé megfejthető, valamit mindig homályban hagyó” darabok[45]. Ugyanakkor „a negyvenes évek a négysorosok mellett a szellemi környezet átalakulását, társak, barátok eltűnését hozzák Horváth Imre számára. […] Az ekkori versek szorongást közvetítő képei hol a háború megfoghatatlan, de érezhető jelenlétét, hol a még kevésbé megfogható borzalmakat (kígyókat, patkányokat) vetítik ki.”[46] Több értelmező is Radnóti Miklós költészetével rokonítja Horváth ekkoriban született egyes műveit.

De ez a kapcsolat sem úgy alakult, ahogy tervezték. (Persze kérdés, hogy a negyvenes évek elején valójában lehetett-e még bármit is tervezni zsidó származású személynek.) Alig egy évvel később, 1942. augusztus 23-án, amikor Radnótiné meglátogatta férjét a második munkaszolgálatban, naplójába feljegyezte a felemás érzelmekről tanúskodó viszonyt: „este sétálunk a volt szerelmével, vagyis annak a részéről volt, Ági egészen belezavarodott ebbe a lehetetlen viszonyba. Kis 21 éves taknyos, én szégyellem magam Ági helyett, és ő teljesen elvesztette a fejét. Nagyon irányítás, ellenőrzés nélkül van szegényke, és nagyon egyedül, azért lehetséges az ilyesmi. Úgy elszomorít.”[47] Ma még talány, hogy Radnótiné kire utal itt. Mikó Ervin egyik visszaemlékezésében leírta, hogy Ágnes kalapszalonjába nemcsak az idősebb írótársak és Ágnes nemzedéke járt, de az évekkel utánuk indulók is. „S végül ne feledkezzek meg a legfiatalabb nemzedék tagjairól sem, a 18–20 évesekről, akik néhány verssel a zsebükben vagy néhány »világmegváltó gondolattal« a fejünkben vagy csupán valamiféle belső kényszer parancsa folytán vissza-visszatértünk, sokszor nagy kerülők árán is Erdélyi Ágnes körébe.”[48] Hogy a fiatalok közül ki volt az az egy, akibe Ágnes „belezavarodott”, bizonyosan nem tudni, de nem lehet kizárni magát Mikó Ervint se, aki a memoárjai és a közölt levelek alapján 1942-től igen bensőséges kapcsolatban volt Erdélyi Ágnessel, és aki Radnótiné sorai írásakor még szintén csak 22 éves. Talán éppen magára utal, aki „valamiféle belső kényszer parancsa folytán” tért vissza többször is a kalapszalonba. Mint ahogy nem lehet véletlen az sem, hogy Ágnes két évvel később, 1944 áprilisában éppen neki írt a Horváth Imréhez fűződő érzelmeinek letisztulásáról és átalakulásáról: „Imre kapott 6 hónapi betegszabadságot. Írtam már? Ritkán látom. Ő sem, én sem sokat járunk a városban. Néha felszalad. […] Furcsa az ember. Most, hogy itt van, kevesebbet foglalkoztat az élő Imre, mint a fantom, akit magamnak belőle gyártottam, s aki akkor virul, ha a valóság nem zavarja. Jobb is így. Volt néhány nagyon kellemes beszélgetésünk, de az egész inkább valami családias meghittség felé tendál. Talán az is az oka, hogy nincs idő és alkalom hosszas, boncolgató l’art pour l’art beszélgetésekre, csak látni akarja az ember, hogy a hozzá közelállók jól vannak – megvannak, s a napi gondok aktualitása nem hagy időt és figyelmet egyébre.”[49]

Verseket is írt még ekkor, igaz, jóval ritkábban, mint a harmincas években. Mikó Ervin szerint azonban Ágnes „verseit ekkor már sehol sem közlik, pedig abban a reményben is tér haza Nagyváradra néhány Bukarestben töltött év után, hogy újabb kötetet jelentethet meg összegyűjtött verseiből”.[50] Azonban ez a verseskötet is, mint az ugyanekkor tervezett novelláskötet, nem valósult meg.

Ugyancsak ennek az időszaknak a termése az az egyetlen példányban készült verseskötet, amely Nagybánya címmel készült el 1941-ben. A pontosan negyedszázaddal később fölbukkant példány közreadói közlése szerint: „A véletlen most Erdélyi Ágnes egy soha nyomdát nem látott verseskötetéhez juttatott. A hímzett vászonkötet születésnapi ajándéknak készült egy távoli barát számára, Erdélyi Ágnes kézírásával s Leon Alex, az Ukrajnában eltűnt festőművész három rajzával. Az egyetlen példányban megjelent könyv »kiadásának« kelte: 1941. szeptember 5.”[51]

Erdélyi Ágnes az egyre komorabbá váló időkben álnéven közölte verseit. Horváth Imre egyik visszaemlékezésében elárulja, hogy Ágnes, amikor saját szerzői nevét már használhatta, „Simai Anna néven írt. Főként Zilahy Lajos lapjában, a Hídban találkozhatunk mind érettebb hangú verseivel.”[52] Zilahy Budapesten szerkesztett, németellenes lapjában „Simai Annának” három versét találtam – ezek közül valóban az utolsóként közölt, 1943 tavaszán megjelent Márciusi gyónás a legérettebb. (Horváth Imre közlésének igazát erősíti az is, hogy ugyanekkor ő is közölt a lapban.)[53]

De a versírást soha nem hagyta abba. 1944. január 1-én írta Radnótiné, hogy délelőtt, az alkotómunka iránt mélységes tisztelete és a dilettantizmusellenessége miatt vitába került Ágnessel: „kirobbanok, hogy hát érdemes-e tulajdonképp ez az egész komédia az írással és a közlés-nem közléssel. Biztos benne, hogy érdemes csinálni az egészet. Félig sírósan és nagyon elcsodálkozva felel. […] Hogy hát ez nem érdemes vagy nem érdemes részéről, hanem szükséglet. Külön időveszteségeket pedig nem jelent olyan mértékben, ahogy gondolnám.”[54] Radnótiné korábban már egyszer hasonló gondolatokat fogalmazott meg magában. Nagyváradon, 1942. augusztus 24-én jegyezte fel, hogy a Miklósnál való látogatás után végig kellett olvasnia Ágnes újabb munkáit. „Nagyon lelkiismeretesen csinálom, és minden ponton megbeszélek vele mindent keményen. Talán hallgat is rám, nem tudom, de úgy érzem, teljesen őszintének kell lennem. Egész biztos tehetséges, és sokat fejlődött, mégis, nem tudok szabadulni attól, hogy kár, kár az életét erre a sínre helyezni makacsul, a félműveltek biztonságával és merészségével nyúl mindenféle témához.”[55] Akkor, másfél évvel korábban még magában tartotta kételyeit, de 1944 legelején szembesítette velük sógornőjét, akinek később bátyja kelt védelmére: „Mik megmagyarázza rendreutasítón és nagyon okosan, hogy azt sem szabad a lelkünkre venni, hogy lebeszéljünk valakit. Hát ha összehasonlítom az Ági írásait az akármelyik most futó költőnővel, nem látom-e legalább olyan értékűnek, tekintetbe vége, hogy szegényke csonka anyanyelvű, román iskolába járt, azt is keveset, és 14 éves kora óta autodidakszis, amit csinál.”[56]

Az alkotómunka létjogosultsága fölötti dilemmát Erdélyi Ágnes persze magával vitte Nagyváradra is. Pár nappal később így számolt be róla Mikó Ervinnek: „Nagyon sok tűnődni valót hoztam magammal. Még az is felmerült, hogy szabad-e írni egyáltalán, ha nem tudok rendkívülit alkotni. De ha nem is tudnék lemondani, legalább szigorúbb leszek önmagamhoz s enyhítő körülmények figyelembevétele nélkül fogom nézni szüleményeimet, abszolút mértékkel mérve, s nem alkuszom meg, hogy jó lesz így is, mert jobban nem tudom még.”[57]

A megoldás tehát nem az elhallgatás, hanem a még szigorúbb írói önfegyelem, a még több alkotói műhelymunka. Ennek a költői számvetésnek eredménye lett az, hogy Erdélyi Ágnes egyrészt már megújult szellemben írt újabb verseket, másrészt átdolgozta a régebbieket, amelyeket korábban már mutatott Radnótinak, de az még nem találta elég jónak őket. Bátyjának írta 1944. február 20-án küldött levelében: „Az átdolgozottakból küldök mutatni, Mikikém, és 3 újabbat is. Remélem, így átdolgozva jobbnak találod ezeket is. Kíváncsi vagyok, mit szóltok az újabbakhoz. Nekem az az érzésem, hogy van bennük valami új, egy új életérzés talán, amit egyébként is érzek. […] Miklóskám, ezeket a verseket Vas Pista nem ismeri, és éppen olyanok, amilyeneket ő reklamált, van bennük gondolati elem is. Mutasd meg neki, és ő, ha hajlandó erre, írja meg nekem pár sorban a véleményét. Látod, csak használnak a bírálatok, mert az átkozott versek mindig sokkal-sokkal jobbak lettek.” Hogy milyenek voltak ezek a versek átdolgozás előtt, nem tudni, viszont a csiszolás utáni állapotukat meg lehet ítélni; a küldött gépiratos darabok fönnmaradtak Radnóti hagyatékában (és így bekerültek jelen kötetbe).

Az utolsó év jól kezdődött Ágnes számára. Az 1943. év szilveszterét testvérével töltötte, egy csöndes hangulatú, de jól sikerült társasági összejövetelen. Itt szerzett élményeit megírta Mikó Ervinnek, és beszámolója lényegében egybevág mind Radnóti, mind Radnótiné saját naplóbejegyzéseivel és mások visszaemlékezésével. Ekkor olvasta fel Radnóti a frissen született Nem tudhatom… című versét, „melynek utolsó két során olyan vita robbant ki, ami éjjel 2-től hajnali ötig tartott”.[58]

Ugyanebben a levélben vallott arról is, hogy meg akarja újítani életét, és egy esetleges Budapestre költözés tervét fontolgatja. „Most tele vagyok tettvággyal. Komolyan akarom venni a franciatanulást, meg akarok újra tanulni gyorsírni s romántudásomat is fölújítani, hogy ha lehetőség nyílik arra, hogy feljuthassak Pestre, ne múljon azon, hogy valamit nem tudok, amiből meg lehetne élni. A kalaposság ugyanis ott kilátástalanabb. Taxigépeléshez, irodai vagy korrektori, fordítói munkához inkább tudnának Miklósék hozzásegíteni. Kalaposnő kettő is van szűk baráti körükben.” A Budapesten töltött tíz nap olyan volt neki, „mint alapos szellőztetés egy fülledt szobának.” A fővárosi élet nyitottsága ráébresztette: „Itt élek, bezárva kis gondjaim közé, melyekből se előre, se hátra nincs kivezető út, s egyszerre belecsöppentem egy körbe, ahol nem elsődleges problémájuk az embereknek kis érzelmi huzavonájuk, telve vannak munka- és tettvággyal, tanulnak, dolgoznak, vitatkoznak.” Mindezt Radnótiné is – a maga keresetlenebb-őszintébb szavaival – összegzi naplójában: „Szó van arról, hogy Ági próbaidőre nyáron Pestre jön, megpróbálkozik gyökeret verni itt. Abból a kisvárosi pocsolyából nemigen szabad az út és újra való férjhez menés, sem semmiféle kiemelkedés.”[59]

Ebből, tudjuk jól, valóban nem lett kiemelkedés. Ez a tíznapos budapesti tartózkodás lehetett Ágnes életének utolsó reményteli időszaka. Még egy idillikus, hosszúra nyúlt pillanat is belefért, amelyben felidéződtek gyermekkori emlékei: „Volt egy nagyon szép délelőttöm Pesten. Napfényes tiszta idő volt, s gyalog mentünk végig Fifivel a Margit hídtól a rakparton a belvárosig. Párátlan tiszta déli napsütésben nyújtózott a Duna, a hidak lendülete feszült felette, s szemben a budai part. Gyönyörű volt. A Duna is kékes volt, mint az ég, sirályok röpködtek fölötte s szálltak le pihenni a vízre. S a hajókat sem lehet eleget nézni. Méltóságos emelődaruk mozognak, ládákat emelgetnek. Izgalmas és sejtelmes egy nagy folyó élete. Mellettünk pedig az Országház tömbje, gótikus csipkéivel s feketére aszalódott falaival. Viszontláttam az árkádokat, melyeket megénekeltem s fölidéztem a gyermekkorból az emlékezés varázslatával évekkel ezelőtt, amikor messze voltam tőle s évek párája takarta el szemem elől tiszta vonalait.”[60]

Szűk két hónap múlva, 1944. február 20-án azonban már arról írt Gyarmati Fanninak, hogy mégis abbahagyta a gyorsírás újratanulását, mert nehéz és nagyon időigényes az új rendszert elsajátítani. „Egyelőre a kalap megy. Egész januárban volt rendesen munka, még most is van valamennyi és már-már kezdődik a tavaszi szezon.”[61] A reményt azonban még nem adta föl teljesen, „majd ha kell, tanárral” megtanulja a gyorsírást – tette még hozzá, de talán már csak sógornője kedvéért.

A Mikó Ervinnek írt utolsó levelében, napra pontosan két hónappal később, már arról ír, hogy bár az „emberek mindent elkövetnek az irányban, hogy pusztítsanak, tagadjanak és romboljanak”, mégiscsak van valami jó is a világban. „Ilyen jóságos cinkos, az életösztön és életöröm cinkosa ez az április is. Kárpótol a hideg, esős márciusért. Ma például olyan verőfényes meleg nap volt, hogy harisnya nélkül, ruhaderékban sétáltak a nők. Én az ablak előtt ülve dolgozgattam és napoztam. Egész héten jóformán semmi munkánk nem volt. Persze azért itthon kuksolok, mert mindig reméljük, hogy betéved valaki, másrészt nincs hova menni. Máskor ilyenkor majd megőrültem a vágytól, hogy csavaroghassak a város peremén, a szőlők felé, tavaszt szaglászni és tapintani. Most kárpótol kissé napos, levegős szobám, csak nem tudom, mikor kell kimenni belőle… bár, miután műhely és lakás, és keresztény a műhely tulajdonosa, lehet, hogy maradhatunk majd.”[62]

Nem maradhattak. Amikor 1944 tavaszán Horváth Imre utoljára találkozott vele, Ágnes „maga készítette ízléses kis kalapot és fehér-kék kockás kabátot viselt. Világos kabátján a sárga csillag rikító rémség-bélyeg volt. Nem igyekezett eltakarni: tudta, hogy nincsen olyan hibája, amelyet takargatnia kellene.”[63]

Nagyváradot a németek 1944. március 27–28-án szállták meg. Április 5-én tették kötelezővé a sárga csillag viselését, majd összeíratták a zsidók vagyonát, melyet nemsokára el is koboztak. Április 7-én kezdődött a „politikailag megbízhatatlan egyének” letartóztatása. Ezután kijelölték a váradi gettót, és május 3–9. között közel huszonkétezer zsidó származású személyt gyűjtöttek a két méter magas palánkfalak közé. Egy személy legfeljebb 50 kg-os csomagot vihetett magával, az elhagyott lakást lepecsételték (majd rendszerint feltörték és kirabolták – nagy valószínűséggel így semmisült meg Erdélyi Ágnes hagyatéka is).[64]

Radnótiné május 13-án jegyezte föl naplójába, hogy Ágitól a gettóba induláskor levelet, a gettóból viszont már csak „szűkszavú levelezőlapot” kaptak, de ezek nem maradtak fönn.[65]

Május 24-én kezdődött a zsidók bevagonírozása és deportálása. Az utolsó, hatodik szerelvény június 3-án indult. A kutatás jelenlegi fázisában nem tudni, hogy Ágnes és édesanyja melyik szállítmányban volt, mindenesetre haláluk dátumaként az 1944. június 3-át jelölik meg. Együtt haltak meg. Mikó Ervin szemtanúk beszámolójára alapozott visszaemlékezése szerint „Auschwitzban Mengele őt munkára, fehér hajú édesanyját gázkamrába szelektálta. A döntés ellen [Ágnes] fellázadt, nem hagyta magát elválasztani attól, aki világra hozta.”[66]

A közel egy évtizeddel korábban megjelent verseskötetében szerepel egy verse, amelyben a lehetséges jövőképeket vette számba. A Nap, szinek, valóság egyik szakasza szerint

Lehet, elkap a nagy világkerék,
lehet, hogy gáz fojtja tüdőnkbe a versünk,
barrikádról le gépfegyver söpör,
vagy számolnak hármat, szitává lesz a testünk…

Egy barátja halálára reflektálva írta Mikó Ervinek utolsó levelében: „Egy ember, aki folyton csak tanul és készül, tökéletesedik, s mire valahová eljutna – meghal. Értelmetlen volt-e így egész munkája? Nem hiszem. A tanulás és a tökéletesség felé való törekvés öncél. Megjutalmazza híveit, s ez a készülődés maga az élet, mint Márai mondja.”