A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carlos Ruiz Zafón: Marina

Editorial Planeta, S. A., Barcelona

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 1999;

DragonStudios LLC 2017

All rights reserved

Fordította

Tomcsányi Zsuzsanna

Hungarian translation © Tomcsányi Zsuzsanna, 2016

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 242 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Az Elfeledett Könyvek Temetője-sorozat regényei:

A szél árnyéka

Angyali játszma

A mennyország fogságában

Lelkek labirintusa

A Köd trilógiája regényei:

A Köd Hercege

Éjféli palota

Szeptemberi fények

A köd városa

Kedves olvasó!

Meggyőződésem, hogy nincs író, akinek – bevallottan vagy bevallatlanul – ne lennének kedvencei a művei között. Ennek a preferenciának ritkán van köze az alkotás irodalmi értékéhez, a fogadtatásához, vagy a kiadását övező szerencsés, netán kedvezőtlen körülményekhez. Az ember egy-egy teremtményét közelebb érzi magához a többinél, anélkül, hogy tudná, miért. Valamennyi könyvem közül, amelyeket regényírói munkásságom kezdete, azaz 1992 óta publikáltam, a Marina az egyik kedvencem.

Los Angelesben írtam meg, 1996–97-ben. Akkoriban már majdnem harminchárom éves voltam, és kezdtem sejteni, hogy az, amit az ifjúság virágának szokás nevezni, esetemben rohamosan hervad. Korábban három ifjúsági regényt is kiadtam, és amikor belefogtam a Marina megírásába, már tudtam, hogy ebben a műfajban ez lesz az utolsó munkám. Ahogy haladtam az írással, a történetben egyszerre mindennek búcsúíze lett, és mire befejeztem, az az érzésem támadt, hogy valamit végleg hátrahagytam benne magamból; hogy mit, azt ma sem tudom pontosan, de mindennap érzem a hiányát.

A Marina alighanem a legnehezebben meghatározható és kategorizálható regényem, és egyben talán a legszemélyesebb is. Furcsa módon ennek a kiadásával gyűlt meg leginkább a bajom. Nem tudtam megakadályozni, hogy tíz évig igen silány, olykor kalózkiadásban jelenjen meg, és mivel hamis színben tüntették fel a regényt, nemegyszer meg is zavarták az olvasókat. Ennek ellenére mindenféle korú és élethelyzetű ember talált és talál továbbra is élvezetet a forgatásában, és kapaszkodik fel a léleknek arra a padlására, amelyről Óscar, a narrátor beszél.

Marina ezúttal végre hazatalál, és az Óscar által befejezett történetet most először kapják kézbe az olvasók abban a formában, amelyben a szerző mindig is elképzelte. Talán az önök segítségével végre megérthetem, miért maradt meg ez a regény az emlékezetemben olyan tisztán, mintha az imént írtam volna, és felidézhetem azt is – ahogy Marina mondaná –, ami sosem történt meg.

C. R. Z.

Barcelona, 2008. június

Marina egyszer azt mondta, hogy csak arra emlékszünk, ami sosem történt meg. Csak egy örökkévalóság múltán értettem meg, mire gondolt. De jobb lesz, ha az elején kezdem, azaz esetünkben a végén.

1980 májusában egy hétre eltűntem a föld színéről. Hét nap, hét éjjel senki sem tudta, hová lettem. Barátok, osztálytársak, tanárok, de még rendőrök is keresték a szökevényt, akit némelyek halottnak hittek, mások szerint pedig emlékezetkiesést szenvedett, és eltévedt valamelyik rossz hírű külvárosban.

Egy hét múlva egy civil ruhás rendőr felismerni vélte a fiút; a személyleírás illett rá. A gyanúsított kísértetként bolyongott a Francia pályaudvar kovácsolt vasból és ködből emelt katedrálisában. A rendőr úgy lépett oda hozzám, ahogy a krimikben szokás. Megkérdezte, én vagyok-e Óscar Drai, az a fiú, akinek nyoma veszett egy bentlakásos iskolából. Némán bólintottam. Emlékszem a pályaudvar kupolájának a tükörképére a pápaszeme üvegén.

Leültünk egy padra a peronon. A rendőr komótosan rágyújtott, aztán hagyta égni a cigarettát anélkül, hogy a szájához emelte volna. Elmondta, hogy egy csomó ember alig várja, hogy töméntelen kérdést tegyen fel nekem, amelyekre nem ártana megtalálni a megfelelő választ. Újra bólintottam. A rendőr fürkésző tekintettel nézett a szemembe. „Van, hogy nem a legjobb ötlet az igazat mondani, Óscar”, jegyezte meg. A kezembe nyomott egy kis aprót, és megkért, hogy hívjam fel a tanáromat az internátusban. Így is tettem. A rendőr megvárta, amíg leteszem a telefont. Aztán taxira is adott pénzt, és sok szerencsét kívánt. Megkérdeztem, honnan tudja, hogy nem tűnök el ismét. Hosszan nézett rám. „Csak azok tűnnek el, akiknek van hová menniük”, felelte aztán. Kikísért az utcára, és elköszönt anélkül, hogy megkérdezte volna, hol voltam. Néztem, ahogy távolodik a Colón sétányon. Érintetlen cigarettájának a füstje úgy követte, akár egy hűséges kutya.

Aznap Gaudí szelleme hihetetlen formájú felhőket faragott ki Barcelona szemkápráztatóan kék egén. A taxival elmentem az iskolába, ahol kivégzőosztagra számítottam.

A tanárok és az iskolapszichológusok négy héten át nyaggattak, hogy fedjem fel a titkomat. Hazudtam, és mindenkinek azt mondtam, amit hallani akart, vagy amit el tudott fogadni. Idővel mindenki úgy tett, mintha elfelejtette volna a dolgot. Én is követtem a példájukat. Soha, senkinek sem mondtam el az igazat.

Akkor még nem tudtam, hogy az idő óceánja előbb-utóbb partra veti a mélyén rejlő emlékeket. Tizenöt évvel később megelevenedett bennem annak a napnak az emléke. Láttam a fiút a Francia pályaudvar ködében, és Marina neve újra sajogni kezdett, akár a friss seb.

Lelkünk padlásán valamennyien őrzünk egy-egy titkot. Íme, itt az enyém.

1

A hetvenes évek végén Barcelona sugárutak és kis utcácskák alkotta labirintusában elég volt átlépni egy-egy ház vagy kávézó küszöbét, és az ember máris harminc-negyven évvel visszaröppent a múltba. Az idő és az emlékezet, a történelem és a fikció úgy olvadt össze abban a varázslatos városban, akár a vízfestmény színei az esőben. Ennek a történetnek a hátterét ezek a már nem létező utcák, a mesékből megszökött templomok és épületek szőtték.

Akkoriban tizenöt éves srác voltam, és egy szentről elnevezett bentlakásos iskola falai között tengődtem, a Vallvidrera út feletti hegyoldalon. A Sarriá negyed az idő tájt még megmaradt kis falunak a szecessziós nagyváros árnyékában. Az iskola annak a kaptatós utcának a végében állt, amelyik a Paseo de la Bonanovától kanyargott felfelé. Monumentális homlokzata inkább várat, mint iskolát idézett. Agyagszínű, szögletes sziluettje az esti szürkületben bástyák, boltívek és épületszárnyak rejtelmes halmazának tetszett.

Az épületet parkok, szökőkutak, békanyállal lepett medencék, kertek és bűvös fenyőligetek erődítménye vette körül. A környező komor épületek kísérteties párába burkolózó úszómedencéket, némává varázsolt tornatermeket és félhomályos kápolnákat rejtettek, amelyek falairól szentek mosolyogtak le a gyertyák fényében. Az iskola épületének négy szintje volt, ha nem számítjuk a két pincét meg a klauzúrának használt padlásszobákat, ahol az a néhány pap lakott, aki még tanított. A tanulók szobái a harmadik emelet keszekusza folyosói mentén sorakoztak. Ezeken a kísértetiesen visszhangos, végtelen folyosókon állandó félhomály uralkodott.

Napjaimat ébren álmodozva töltöttem annak a roppant várkastélynak a termeiben, várva a csodát, amely öt óra húsz perckor minden délután bekövetkezett. Abban a bűvös percben a nap olvadt aranyba vonta a magas ablakokat. Megszólalt a tanítás végét jelző csengő, mi, nebulók pedig kaptunk majdnem három óra szabad időt a nagy ebédlőben elköltött vacsoráig. Ezeket az órákat voltaképpen tanulással és lelkigyakorlatokkal kellett volna töltenünk, de nem emlékszem egyetlen napra sem, amikor e nemes feladatokkal foglalatoskodtam volna.

Az volt a legkedvesebb napszakom. Kijátszottam a portás figyelmét, és elindultam csavarogni a városban. Rendszerint éppen vacsorára mentem vissza az internátusba, az ódon utcácskákon és szélesebb utakon baktatva, miközben rám esteledett. Hosszú sétáimon szinte megrészegített a szabadság érzése. A képzeletem felfelé szárnyalt, magasan a házak fölé, egészen az égig. Néhány órára elenyésztek Barcelona utcái, az iskola és a komor szobám a harmadikon. Néhány óráig, egy kis aprópénzzel a zsebemben én voltam a legszerencsésebb ember a világon.

Utam gyakran vezetett az akkoriban Sarriá sivatagának nevezett helyre, a senki földjén árválkodó, kis erdős ligetbe. A Bonanova sétány északi oldalát szegélyező régi paloták többsége még állt, bár némelyik már csak romokban. Az iskolát övező utcák valóságos kísértetvárost alkottak. Borostyánnal benőtt falak védelmezték az elvadult kerteket és a hatalmas házakat. A bozót és az elhagyatottság birtokba vette a palotákat is, amelyekben úgy lebegtek az emlékek, akár a lomhán felszálló köd. Jó néhány ilyen épület bontásra várt, másokat az évek során teljesen kifosztottak. Volt köztük azonban olyan is, amelyikben még laktak.

Tönkrement családok elfeledett tagjai éldegéltek bennük. Olyanok, akiknek a neve valaha a lapok címoldalán szerepelt, nagyjából akkor, amikor a villamos még új találmánynak számított. Haldokló múltjuk túszai, akiknek nem akarózott elhagyni a tehetetlenül sodródó hajót. Féltek, hogy ha kitennék a lábukat szúette kastélyukból, a testük hamuvá porladna, és elfújná a szél. Fogolyként tengődtek a kandeláberek világánál. Amint gyors léptekkel elmentem azok előtt a rozsdás kerítések előtt, olykor úgy tűnt, gyanakvó tekintetek követnek a megkopott spaletták mögül.

1979 szeptemberének végén, egy délután elhatároztam, hogy végigmegyek az egyik ilyen szecessziós palotákkal szegélyezett úton, ahol azelőtt még nem jártam. A kanyargós utca egy, a többihez hasonló kerítésbe torkollott. Mögötte egy régi kert évtizedek óta elhanyagolt maradványait láttam. A növényzet mögött egy kétszintes ház körvonalai sejlettek fel. Komor homlokzata előtt szökőkút állt, amelynek szobrait zuzmóval nőtte be az idő.

A sűrűsödő sötétségben némileg baljósnak találtam a helyet. A síri csendet csak a szellő figyelmeztetésnek ható susogása törte meg. Rájöttem, hogy a kerület egyik „halott” részére tévedtem. Talán jobb lenne megfordulni, és visszamenni az internátusba. Még küzdött bennem annak az elfeledett helynek a hátborzongató bűvölete és a józan ész, amikor egy sárgán fénylő szempárt vettem észre a félhomályban, amely egyenesen rám szegeződött. Nagyot nyeltem.

Egy szürke macska bársonyosan bundás alakja rajzolódott ki a palota kerítése előtt. A szájában egy kis veréb vergődött. A cica nyakában ezüstcsengettyű lógott. Egy ideig figyelmesen tanulmányozott, aztán megfordult, és bebújt a vasrácsok között. Csakhamar el is tűnt az elvadult édenkert rengetegében, utolsó útjára hurcolva a verebet.

Lenyűgözött annak a büszke, harcias kis vadállatnak a látványa. Fényes szőre és a csengettyűje arra vallott, hogy van gazdája. Abban az épületben talán nem csak egy letűnt Barcelona kísértetei laktak. Közelebb mentem, és megmarkoltam a kapu rácsozatát. Hideg volt a fém érintése. Az alkony kihunyó fényében szinte parázslottak a vércseppek, amelyeket a veréb hullatott a sűrű növényzet leveleire. A skarlátvörös gyöngyök utat rajzoltak a labirintusban. Újra nyeltem egy nagyot. Azaz csak nyeltem volna. A szám teljesen kiszáradt. A szívem olyan hevesen kalapált, mintha tudna valamit, amit én nem. Ekkor éreztem, hogy a kapu enged a nyomásnak, és kiderült, hogy nyitva van.

Ahogy elindultam befelé, a hold megvilágította a szökőkút kőangyalainak sápadt arcát. Engem néztek. A földbe gyökerezett a lábam. Már-már láttam, ahogy azok a lények leugranak a talapzatukról, és farkasfogú, kígyónyelvű démonokká változnak. De semmi ilyesmi nem történt. Felsóhajtottam, és fontolóra vettem, vajon a fantáziámat kapcsoljam ki, vagy mondjak le a birtok óvatos felfedezéséről. Ezúttal is más döntött helyettem. Hirtelen éteri hangok áradtak szét a félhomályos kertben, akár egy bódító illat. A mennyei zümmögésből egy zongorakísérettel énekelt ária bontakozott ki. Életemben nem hallottam olyan gyönyörű hangot.

A dallam ismerősnek tűnt, de nem tudtam azonosítani. A zene a házból jött. Elbűvölten indultam el a hangok nyomában. Az üvegfalú télikert félig nyitott ajtaján fátyolos fénypászmák szűrődtek ki. Felismertem a macska szemét, amely most az egyik emeleti ablak párkányáról meredt rám. Előrementem a megvilágított télikertig, a leírhatatlan hangok forrásáig. Női hang volt. Odabenn száz gyertya halvány lángja libegett. Fényük megcsillant egy régi gramofon aranyló tölcsérén és a korongon forgó lemezen. Magam is meglepődtem, amikor gondolkodás nélkül beléptem a télikertbe, mert ellenállhatatlanul vonzott a gramofonba zárt szirén éneke. Az asztalkán, amelyen a lemezjátszó állt, egy másik fényes, gömbölyű tárgyat is felfedeztem. Egy zsebórát. Felemeltem, és szemügyre vettem a gyertyafényben. A mutatói álltak, a tokja pedig ütött-kopott volt. Úgy láttam, aranyból van, és legalább olyan ódon, mint a ház, amelybe behatoltam. Valamivel távolabb, a támlájával felém fordítva jókora fotel állt egy kandalló előtt, amely fölött egy fehér ruhás nőt ábrázoló olajfestmény függött. Szürke, szomorú és mélységesen mély tekintete szinte uralta a termet.

A varázs hirtelen ezer darabra tört. A fotelból felállt egy alak, és felém fordult. Hosszú, ősz haja és parázsló szeme szinte világított a sötétben. Csak annyit láttam, hogy két hatalmas, fehér kéz nyúl felém. Ahogy rémülten futni kezdtem az ajtó felé, beleütköztem a gramofonba, és lelöktem. Hallottam, ahogy a tű végigkaristolja a lemezt. A mennyei hangot pokoli nyöszörgés váltotta fel, majd elnémult. Tovább rohantam, ki a kertbe, és miközben éreztem, hogy a kezek már az ingemhez érnek, a nyakamba szedtem a lábamat, és minden porcikámat elöntötte a rettegés. Egyetlen pillanatra sem álltam meg. Lélekszakadva futottam, és egyszer sem néztem hátra, amíg az oldalamba szúró fájdalom rá nem ébresztett, hogy nem kapok levegőt. Kivert a hideg veríték, de az iskola fényei már csak harmincméternyire voltak.

Besurrantam a konyha melletti ajtón, amelyet sosem őriztek, és elvánszorogtam a szobámig. A többiek már jó ideje az étkezőben ülhettek. Megtörölgettem izzadó homlokomat, és a szívem lassan visszanyerte rendes ritmusát. Már éppen megnyugodtam, amikor valaki halkan bekopogott.

– Óscar, gyere le vacsorázni – figyelmeztetett az egyik tanár, egy Seguí nevezetű, racionálisan gondolkodó jezsuita atya, aki gyűlölte a rendész szerepét.

– Máris megyek, atyám – feleltem. – Csak egy pillanat.

Gyorsan felvettem a formaruhám zakóját, és eloltottam a lámpát a szobámban. Az ablakból láttam, ahogy a hold kísértete felkel Barcelona fölött. Csak ekkor döbbentem rá, hogy még mindig a kezemben szorongatom az aranyórát.