Sally Green Anglia északnyugati részén él.

2010-ben kezdett írni, amit azóta képtelen abbahagyni. Tartott már tyúkokat, egészen ehető lekvárt főz,

nem utál vasalni, és szívesen sétál Walesben akkor is,

ha esik. De kocogni valószínűleg nem fog soha többé.

Jó lenne, ha kevesebb kávét inna.

Sally Green regényei:

Half Bad – Fogság

Half Wild – Vadság

A mű eredeti címe: Sally Green: Half Wild

Fordította Bosnyák Viktória

Text copyright © Sally Green, 2015

cover design by Tim Green, Faceout Studio

Cover images copyright © Tanya Constantine /

Blend Images / Getty Images and

© WIN Initiative / Getty Images

© Bosnyák viktória, Hungarian translation, 2015

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2015

A sorozatban eddig megjelent:

Half Bad – Fogság

Half Wild – Vadság

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-948-2

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Indynek

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

Vörös

Egy új nap

Várakozás

Én és Annalise

Sötétedés

Nem várok

Hát, te még élsz?

Nesbitt

Kieran és társa

Utolsó pillantás

MÁSODIK RÉSZ

Képességek

Van Dal

Az amulett

Javaslat

Éjjeli füstölő

Eső

Szlovákia

Varázshablaty

Elmondom Gabrielnek

Nagy utazás

Az első nyárs

A második nyárs

A harmadik nyárs

HARMADIK RÉSZ

Úton

Légyszi, utánozd Obamát!

Barcelona

Tanárom és gondviselőm

Isch

Pilot

Úton

A térkép

Egy szó alakja

NEGYEDIK RÉSZ

Bunkernapló

Újra pozitívan

Tervet kovácsolunk

Mercury bunkere

Mi

Rózsaszín

Csók

A zárt fiók

Annalise nem lélegzik

Annalise erősödik

Ásunk

A Fairborn az enyém

Sebhelyek

A temetés

Szemle

Ellenállhatatlan

Dresden, Wolfgang és Marcus

A hasíték

ÖTÖDIK RÉSZ

Vérfolyók

A vörös lopótök

Mogyoró

Marcus

A szövetség

Vértenger

Rekvirálás

Az első rajtaütés

Blondine

Séta

Arrannel

Nevetés

A gyűlés

Connor

Lelassított idő

Jessicát látni

Vörös

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

„Érzed, hogy súlyos szellemem szíved dermeszti
És zokogva kúszik fel torkodon”

Vadul megbánva mindent, Wilfred Owen

ELSŐ RÉSZ

Vörös

Egy új nap

megszólal egy pinty

válaszol egy másik, nem pinty

újra átveszi a szót az első madár

és megint

a pinty szól…

a francba, reggel van

aludtam

reggel van, kora reggel

a francba, a francba, a francba

fel kell ébrednem      fel kell ébrednem

el sem tudom hinni, hogy alu…

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

FRANCBA!

itt a zaj. ITT!

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

az ilyen erős zaj azt jeleni, hogy a rohadt életbe, itt van valaki a közelemben egy mobillal. nagyon közel. el sem hiszem, hogy aludtam, amikor a nyomomban vannak a vadászok. meg ő. ő gyors. a közelben járt tegnap éjjel.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

GONDOLKOZZ! GONDOLKOZZ!

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

egy mobil, az biztos, hogy ez egy mobil. a zaj a fejemben van, nem a fülemmel hallom. jobbra fent van, belül, szűnni nem akaró, mint az elektromos interferencia, tiszta sistergés, hangos, mintha három-négy méterre lenne.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

jó, sok mindenkinek van mobilja. ha vadász lenne, ha észrevett volna, mostanra halott lennék.

még élek.

nem vett észre.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

a zaj nem erősödik. nem jön közelebb. de nem is távolodik.

vajon eltakar engem valami?

az oldalamon fekszem, az arcomat a földhöz szorítom. teljesen mozdulatlanul.

nem látok semmit, csak a földet. muszáj megmozdulnom egy kicsit.

de még nem. előbb gondolkodnom kell.

maradj nyugodt, és gondold végig.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

szellő sem rezzen, nem süt a nap, halvány a fény, korán van. a nap még biztosan a hegy mögött van. a talaj hűvös, de száraz, nem harmatos. érzem a föld, a fenyők és… még valaminek a szagát.

minek a szaga lehet ez?

és érzek egy ízt.

rossz ízt.

olyan íze van, mint… jaj, ne!

ne gondolj rá!

ne gondolj rá!

ne gondolj rá!

ne gondolj rá!

gondolj valami másra!

gondolj arra, ahol vagy!

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

A földön fekszel, korán reggel, és hűvös a levegő. Fázol. Azért fázol, mert… meztelen vagy. Meztelen vagy, és a felsőtested nedves. A mellkasod, a karod… az arcod nedves.

Megmozgatod bal kezed ujjait, csak egészen aprócska mozdulat. Ragacsosak. Összeragadtak. Mintha cukros lé száradt volna rájuk. De nem gyümölcslé…

ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá ne gondolj rá

GONDOLJ VALAMI MÁSRA!

GONDOLJ A TÚLÉLÉSRE!

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

El kell tűnnöd innen. A vadászok a nyomodban vannak. Az a gyors vadász közel volt. Tegnap éjjel nagyon közel volt. Mi történt tegnap éjjel?

mi történt?

NEM! EZT FELEJTSD EL!

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

GONDOLJ A TÚLÉLÉSRE!

TALÁLD KI, MIT KELL TENNED!

Körülnézhetsz, egy hangyányit elmozdíthatod a fejedet, hogy többet láss. Az arcod közelében a föld csupa fenyőtű. Barna fenyőtű. De a fenyő nem barna. Ez az alvadt vér színe. A bal karod kinyújtva. Vértől csíkos. Rászáradt a vér. De a kezed nem csíkos, azon vastagon van.

Vörös.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

Találhatsz egy patakot, és megmosakodhatsz. Lemoshatod magadról az egészet.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

Menned kell. El kell tűnnöd innen, mert nem vagy biztonságban.

Mozdulnod kell. Eltűnni innen.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

A mobil ugyanolyan közel van, nem változik. Nem fog közelebb jönni.

De látnod kell. Ellenőrizned kell.

Fordítsd el a fejedet!

Meg tudod csinálni.

Mintha rönknek tűnne. Légyszi, legyél rönk, légyszi, legyél rönk, légyszi, legyél rönk.

Nem rönk… Fekete és vörös. Fekete bakancs. Fekete nadrág. Egy behajlított láb és egy kinyújtott. Fekete dzseki. Az arca elfordulva.

A haja rövid, világosbarna.

Csurom vér.

Olyan mozdulatlanul fekszik, mint egy rönk.

Még nedves.

Még szivárog.

De már lassan.

Övé a mobil.

zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz

Felemeled a fejedet, és látod a sebet a torkán. Egyenetlen és véres, és mély, és

vörös

Várakozás

Újra Svájcban vagyok, egy eldugott völgyben – nem ott, ahol Mercury tanyája van, de a közelében, úgy félnapi járóföldre onnan.

Már pár hete itt vagyok, és párszor jártam is Mercury völgyében. Először az ismert úton mentem, a patakot keresve, ahol elvesztettem a Fairbornt, a mágikus tőrt, amit a vadászoktól loptam. Amit Rose lopott el. Elég könnyen megtaláltam a patakot, és nem volt nehéz kiszúrni a földön a vért meg pár sárga foltot. De a Fairborn sehol sem volt. Fel-alá járkáltam a patakparton meg a földön lévő folt körül: bekukkantottam bokrok közé, benéztem kövek alá – kezdett nevetséges lenni –, most komolyan, kövek alá! Két nap keresés után kénytelen voltam leállni. Kezdtem kételkedni benne, hogy egyáltalán nálam volt-e valamikor a Fairborn. Vajon elvihette egy állat? Vagy valami varázslat tüntette el? Kezdtem kikészülni. Azóta nem is mentem vissza keresni.

Most itt várok, a másik völgyben, a barlangban. Így egyeztünk meg Gabriellel, ezért ezt teszem: Gabrielre várok. Ő hozott ide, amikor elrejtette a bádogdoboznyi levelét a barlangban. A szülei egymásnak írt szerelmesleveleit, az egyetlen tulajdonát. A bádogdoboz most a hátizsákomban van. Én meg itt vagyok. És azt ismételgetem magamnak, hogy legalább volt egy tervünk. Ami jó.

De nem volt valami nagy terv: „Ha baj van, várj a barlangnál!”

És volt baj – nem is kicsi.

Nem gondoltam, hogy egyáltalán szükségünk lesz a tervre. Sosem gondoltam, hogy ennyire balul üthetnek ki a dolgok anélkül, hogy halott lennék. De élek. Tizenhét éves vagyok, kész felnőtt, egy három ajándékot kapott boszorkány. De nem tudom biztosan, hogy rajtam kívül ki van életben. Rose…

Rose halott… Ebben biztos vagyok. A vadászok lőtték le. Annalise halálhoz hasonló álomban, Mercury fogságában, én pedig tudom, hogy nem szabad sokáig ebben az állapotban maradnia, különben a halálhoz hasonlóból sima halál lesz. És Gabriel még mindig nem került elő, hetekkel azután, hogy elloptuk a Fairbornt. Négy hete és négy napja. Ha Gabriel élne, itt lenne, és ha a vadászok elkapták, megkínozzák és…

De ez is olyasmi, amire nem vagyok hajlandó gondolni. Ez az egyik szabály, amit betartok, amíg várakozom: nem gondolok rossz dolgokra, csak jókra. A baj az, hogy nincs semmi dolgom, csak ülök itt, várok és gondolkodom. Ezért mindennap végigveszem az összes pozitív gondolatomat, és amikor végeztem, mindig elismétlem magamnak, hogy Gabriel vissza fog jönni. És muszáj győzködnöm magam, hogy ez még lehetséges. Még sikerülhet neki. Csak pozitívan kell gondolkodnom.

Na, jó, akkor gondolkodjunk még egyszer pozitívan…

Először is, észreveszem a dolgokat magam körül. Mindenhol van valami pozitív, és én minden francos pozitív napon ugyanazokat a pozitív dolgokat veszem észre.

A fák. A fák jók. Legtöbbje magas és elég egyenes, és vastag, de van egy pár kidőlt és mohalepte. A legtöbb fa tűlevelű, és a zöldje a majdnem feketétől a lime-zöldig terjed, a napsütéstől és a tűlevél korától függően. Olyan jól ismerem ezeket a fákat itt, hogy behunyhatom a szememet, és akkor is látom mindet, egytől egyig, de igyekszem nem túl sokszor behunyni. Nyitott szemmel könnyebben marad pozitív az ember.

A fák után az éggel folytatom, mert az is pozitív, általában napközben élénkkék, éjszaka pedig világosfekete. Szeretem az ilyen színű eget. Néha felhős. A felhők, amennyire látom, nagyok és fehérek, ritkán szürkék, és nem hoznak esőt. Általában kelet felé mennek. Itt nem fúj a szél, sosem jut le az erdő talajszintjére.

És most? Ja, igen, a madarak. A madarak jók, falánkak és zajosak – mindig csiripelnek vagy esznek. Van, amelyik magokat, és van, amelyik rovarokat. Magasan az erdő felett varjak repülnek, de nem szállnak le, legalábbis nem az én szintemre. Feketék. Élesen feketék. Mintha ollóval vágták volna ki őket fekete papírból. Figyelek, de soha egyetlen sast sem látok itt. Apámra gondolok és arra, hogy tényleg annak álcázta-e magát és úgy követett-e valamikor, ami nagyon régnek tűnik…

Állj!

Az, hogy apámra gondoljak, nem tartozik ide. Vigyáznom kell, ha rágondolok. Szigorúnak kell lennem magammal. Különben túl könnyen átmegyek negatívba.

Na, szóval… vissza a körülöttem lévő dolgokhoz! Hol is tartottam? Már megvoltak a fák, az ég, a felhők, a madarak. Ja, igen, és csend van… abból van bőven. Hatalmas a csend. Az éjszakai csend megtöltené a Csendes-óceánt. Csend, amit imádok. Itt nem sistereg semmi, nincs elektromos interferencia. Semmi. Tiszta a fejem. Azt hiszem, hallanom kellene a folyót a völgy mélyén, de nem hallom. A fák felfogják a hangját.

No, ezzel meg is volna a csend, aztán van még a mozgás. Ami eddig megmozdult: kis őzek, láttam belőlük egypárat. Csendesek, barnák, valahogy törékenyek és kissé idegesek. Nyulakat is láttam, amik szürkésbarnák és némák. Aztán van pocok, szürkésbarna, meg mormota, ami szürke és halk. És vannak még pókok, feketék és némák, legyek, feketék, csendesek, amíg a közelembe nem érnek, amikor hihetetlenül, nevetségesen zajosak, egy eltévedt lepke, búzavirágkék, csendes, lehulló, barna fenyőtobozok, nem némák, de gyengéden szólnak, amikor leesnek az erdő talajára: „puff”, lehulló fenyőtűk, barnák és zajosak, mint a hó.

Szóval ezek pozitívak: lepkék, fák meg ilyenek.

Magamat is észreveszem. A régi bakancsomat viselem. Vastag, de hajlékony a talpa, annyira elnyűtt. A barna bőr lehorzsolva, és a felszakadt varrás mentén befolyik a víz. A farmerem bő, kényelmes, kikopott, a bal térdénél szakadt, a szára rojtos, valamikor kék volt, most szürke, földes, és zöld csíkok vannak rajta a fáramászástól. Az öv: vastag, fekete bőr, rézcsattal. Jó öv. Póló: valamikor fehér volt, most szürke, a jobb oldala lyukas, az ujján apró lyukak, mintha kirágták volna a bolhák. Nem vagyok bolhás, legalábbis nem hiszem, hogy az lennék. Nem viszket. Kicsit koszos vagyok. De vannak napok, amikor megmosakszom, ha véresen ébredek, akkor mindig. A ruhám nem véres. Az is valami. Mindig meztelenül ébredek, ha…

De vissza a ruhákhoz!

Hol is tartottam? Azt hiszem, a pólónál. És a pólóm fölött ott az ingem, ami meleg és vastag. Gyapjú, kockás mintája még mindig láthatóan zöld, fekete és barna. Még maradt három, fekete gombja. Jobboldalt lyukas. Bal karja szakadt. Alsógatyám és zoknim nincs. Volt zoknim, de nem tudom, mi lett vele. Volt kesztyűm is. A sálam, azt hiszem, a hátizsákomban van. Rég nem néztem bele. Meg kellene néznem. Legalább csinálnék valamit. Talán a kesztyűm is ott van benne.

És most?

Még nem sötétedett be. Tovább gondolkozhatok magamon.

A kezem rémes állapotban van. Tényleg rémes. Lebarnult, ráncos, durva; a jobb csuklómon undorítók a sebhelyek, mintha elolvadt volna a bőröm. A körmöm fekete, tövig rágtam, és még a tetoválások is ott vannak. Van három tetoválás a jobb kisujjamon és egy nagy tetoválás a bal kézfejemen. F2 0,5. Feles jelzés. Csak azért, hogy mindenki tudja, mi vagyok: félvér Fekete Boszorkány. És ha ezeket a tetoválásokat nem vennék észre, van egy a bokámon, egy a nyakamon (az a kedvencem – jó vicc!).

De ez több egyszerű tetoválásnál, inkább billog, és mágikus hatása is van. Ha a vadászok elkapnak, ha Mr. Wallend elkap, levágják az ujjamat, és beleteszik egy boszorkányüvegbe, akkor a markukban leszek. Képesek lennének általa bármikor kínozni, vagy meg is tudnának ölni, ha elégetik az üveget. Szerintem ezt tennék. A tetoválások arra valók, hogy a Tanács a hatalmában tartson. Ezzel megpróbálnának rákényszeríteni arra, hogy megöljem az apámat.

Csakhogy én sosem fogom megölni az apámat. Képtelen lennék rá, még akkor is, ha akarnám, mert ő még mindig a leghatalmasabb Fekete Boszorkány, akiről valaha hallottam. Én pedig egy semmi vagyok hozzá képest. Az igaz, hogy egész jól tudok verekedni és egész jól futok, de ez sosem lesz elég Marcus ellen.

A francba! Megint rá gondolok.

Vissza kellene térnem a testemre.

A testem néha furcsa dolgokat csinál. Változik. Ezen többet kellene gondolkodnom. Meg kellene próbálnom rájönni, hogyan változik, miért változik és mi a franccá változik.

Sosem emlékszem rá, de tudom, hogy megtörténik, mert aztán meztelenül ébredek és kicsit kevésbé éhesen. De néha rosszul vagyok, kihányom, amit az éjjel megettem, és csak okádok, újra meg újra. Nem tudom, hogy ez azért van-e, mert nem tudom megemészteni, amit ettem. Főleg apróbb állatokat eszem, de nem emlékszem arra, hogy elkaptam őket. Pedig tudom, hogy így van, mert a hányásomban vannak apró csontok meg szőrös bőrdarabkák, és vér. Egyszer volt egy farok is. Azt hiszem, patkányfarok volt. Tudom, hogy valamilyen állattá változom át. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Ugyanaz a képesség megvan bennem is, ami apámban. De nem emlékszem semmire az egészből. Sem az átváltozásra, sem arra, hogy állat vagyok, sem arra, hogy visszaváltozom. Semmire, amíg az egész után fel nem ébredek. Olyankor mindig tudok aludni, szóval, gondolom, kimerít a dolog. Tegnap éjjel elkaptam egy kis őzet. Félig elfogyasztott teteme mellett ébredtem. Nem hánytam ki. Azt hiszem, kezd hozzászokni a gyomrom. Éhes voltam, halálosan éhes, de már elmúlt. Azt hiszem, ez mutatja, hogy bármihez hozzá lehet szokni, még a nyers húshoz is. De azért ölni tudnék egy rendes kajáért. Hamburger sült krumplival, ragu, krumplipüré, marhasült és Yorkshire puding. Embernek való kaja. Pite. Sodó.

Csak óvatosan!

Jobb nem gondolni arra, amit nem kaphatok meg, különben elindulok lefelé a lejtőn. Óvatosnak kell lennem a gondolataimmal. Nem szabad átcsúsznom negatívba. Ma jól ment a pozitív gondolkodás, ezért megjutalmazhatom magam azzal, hogy másokra gondolok, még apámra is, de a vele kapcsolatos gondolatokkal különösen vigyáznom kell.

Találkoztam vele. Találkoztam Marcusszal. Nem ölt meg, bár sosem hittem, hogy megtenné, de a híréből kiindulva bármi történhetett volna.

Gyerekkorom nagy részében abban a hitben éltem, hogy Marcusnak nem vagyok fontos, most pedig kiderült, hogy egyfolytában rám gondolt, ugyanúgy, ahogy én őrá. Mindig is azt tervezte, hogy segíteni fog. Megkeresett. Aztán megállította miattam az időt, ami, gondolom, még neki sem olyan egyszerű. Elvégezte az ajándékozási szertartást: ihattam a véréből, és adott nekem három ajándékot. Az aranygyűrű, az ő gyűrűje az ujjamon van, forgatom, az ajkamhoz érintem, érzem a súlyát, a fémes ízt. A golyó, amit kiszedett belőlem, a vadászok mágikus golyója, a zsebemben. Néha azt is értem, de abban sem vagyok biztos, hogy örülök, amiért nálam van, hiszen ez egy vadász-dolog. És a harmadik, amit tőle kaptam, az életem, még mindig megvan. Azóta sem tudom, hogy ez tényleg számít-e, mert még sosem hallottam nem tárgyi ajándékról, de ő Marcus, úgyhogy gondolom, tudja, mit csinál.

Apámnak köszönhetem, hogy élek. Apámnak köszönhetem a képességemet, ami ugyanaz, mint az övé. A legtöbb boszorkány nehezen talál rá a képességére, talán egy évbe vagy többe is telik, mire rájön, hogy mi az, de nekem keresnem se kellett az enyémet. A képesség talált meg engem. Nem tudom, hogy ez jó-e. Legjobb, ha valami másra gondolok…

A családom pozitív gondolat. Ha a családdal foglalkozom, nem sokszor csúszom át negatívba. Még mindig hiányzik nekem Arran, de távolról sem annyira, mint amikor Celia foglya voltam. Azokban az első, ketrecben töltött hetekben annyira hiányzott a bátyám, de ez évekkel ezelőtt volt… két éve, azt hiszem. A Tanács épp a tizenötödik születésnapom előtt vitt el, épp Arran ajándékozási szertartása előtt. Igen, ez több mint két éve volt, de tudom, hogy ő jól van és Deborah is. Ellen, a félvér barátom felvette a kapcsolatot Arrannal, mutatott rólam egy képet, én pedig láttam róla egy videót, és hallottam a nekem szánt üzenetét. De tudom, hogy jobb nekik nélkülem. Soha többé nem láthatom őket, de nem baj, mert tudják, hogy életben vagyok, megszöktem és szabad vagyok. Azzal foglalkozom, hogy pozitív gondolataim legyenek, ez pedig pozitív, mert minél tovább vagyok távol tőlük, annál jobb azoknak, akik fontosak nekem.

Néha ott ülök a barlang szájánál, esetleg lefekszem és ott alszom egy kicsit, de nem túl jól, és általában kényelmesebben várok fent, a fámon, ahonnan jó a kilátás. Itt meredek a hegyoldal, senki nem sétafikál erre csak úgy, szórakozásból. De az ember sosem tudhatja. A vadászok pedig jól tudnak cserkészni. Igyekszem nem túl sokat gondolni a vadászokra, bár nem lenne okos dolog úgy tenni, mintha nem léteznének. Szóval ülök fenn, a fán, mint most is, és megengedem magamnak, hogy a régi, szép időkre gondoljak, még mielőtt elhurcolt volna a Tanács, még Celia előtt, mielőtt ketrecben tartottak volna.

A kedvenc emlékem, ahogy Arrannel az erdőben játszunk, a Nagyi házának közelében. Elbújtam fent, egy fán, és amikor Arran végül észrevett, felmászott hozzám, de én egyre feljebb és feljebb kapaszkodtam egy vékony ágon. Könyörgött, hogy álljak meg, így hát visszamentem és ott ültem vele, nagyjából úgy, mint most, egymás hátának dőlve, meglovagolva az ágat. Mit nem adnék azért, hogy újra így ülhessek vele, hogy érezzem, ahogy meleg teste támasztja az enyémet. Hogy a mellkasa mozgásából tudjam, mosolyog, érezzem a lélegzetét és a karját, amivel átölel.

De jobb nem túl sokat gondolkodni ezen. Jobb nem gondolni arra, amit nem kaphatok meg.

Emlékszem a Nagyira is, a méheivel, a gumicsizmájával és a csirkéivel, meg a sáros konyhapadlóval. Utoljára akkor láttam a Nagyit, amikor elvittek. A Tanács épületében voltam, és azt mondták, Celia lesz a „gondviselőm és tanárom”. Celiát akkor láttam először, először hallottam a hangját, és először tapasztaltam a képességét, amivel meg tudott bénítani. Mintha az előző életemben történt volna. Celia ledöntött a lábamról a zajával, és elhurcolt. Utoljára pillantottam meg a Nagyit, aki öregnek tűnt, és rettegett, ahogy ott állt egyedül a teremben, ahol a felmérésemet végezték. Most, hogy visszagondolok rá, szerintem a Nagyi tudta, hogy nem lát többé. Celia mondta, hogy meghalt, és tudom, hogy öngyilkosságba kergették a Nagyit ugyanúgy, mint anyámat.

Most már tudom…

Ez mi volt?

Léptek! Éjszaka!

Beindul az adrenalintermelésem.

Uralkodj magadon! Fülelj!

Könnyű léptek. Elég könnyűek, ahhoz, hogy egy vadász legyen.

Lassan odafordítom a fejemet. Nem látok semmit. Vastag a felhőréteg, és a holdfény nem jut át rajta ide, hozzám, az erdőbe.

Újabb léptek. Még több adrenalin.

A francba! Ez több mint adrenalin. Ez a bennem lakó állat.

Ekkor meglátom. Egy kis őz. Ideges.

És az állati adrenalin mindjárt kitör, a bennem lévő állat át akarja venni az irányítást.

Nyugi! Nyugi! Lélegezz lassan! Számold a lélegzetvételeket!

Lassan be, lassan ki. Egy.

Lassan be, bent tart, és lassan ki. Kettő.

Lassan be, és már érzem a véremben, ahogy lángra lobbantja, és lassan ki. Három.

Lassan be, ez az állat bennem, bármi is az, amitől megváltozom. Négy.

Az őz elmegy, gyorsan eltűnik a sötétben. De én itt vagyok, emberi formában, és az őz még él. Tudok uralkodni a képességemen. Vagy legalábbis le tudom állítani. És ha le tudom állítani, akkor talán arra is képes vagyok, hogy beindítsam.

Elvigyorodom. Hetek óta először érzek őszintén pozitívnak valamit.

Ügyes voltam ma, tartottam magam a listához, nem kalandoztam el túlságosan negatívba. Megjutalmazhatom magam pár jó gondolattal, olyasmikkel, amiket különleges alkalmakra tartogatok. A kedvenceim Annalise-zel kapcsolatosak. Ez az, amire emlékszem…

Én és Annalise

Kettesben ülünk a homokkő párkányon, a lábunkat a semmibe lógatjuk. Annalise tizenöt, én még csak tizennégy éves vagyok. A lábam közel van az övéhez, mégsem érünk egymáshoz. Késő ősz van. Hetente egyszer találkoztunk itt az elmúlt két hónapban. Amióta találkozunk, csak egyszer értünk egymáshoz, amikor másodszor voltunk itt. Fogtam a kezét, és megcsókoltam. Még most sem tudom elhinni, hogy megtettem. Azt hiszem, kicsit elszaladt velem a ló. Most is egyfolytában ez jár a fejemben, mármint tényleg egyfolytában, de úgy tűnik, nem tudom újra megtenni. Annalise meg én beszélgetünk meg sziklát mászunk, meg rohangálunk, de még ha kergetőzünk, akkor sem kapom el soha. A közelébe érek, de nem megy. És azt sem hagyom, hogy ő kapjon el engem.

Kalimpál a lábával. Szürke iskolai egyenszoknyája tiszta, vasalt és rendes. Lábán a bőr sima, kicsit napbarnított, és a térd felett a combján a szőrszálak finomak és szőkék. A lábam csak milliméterekre van az övétől, de tudom, hogy képtelen vagyok közelebb vinni. Kényszerítem magam, hogy elfordítsam a fejem és valami másra nézzek.

A sziklafal meredek és magas, de le lehet ugrani, mert az ember homokos talajra érkezik. Szeles nap van, de a szél ott nem ér el bennünket. A fák lombja mozog és susog, jóformán beszélgetnek egymással, pletykálnak, és a levelek kis csapatokban hullanak. Elindul felénk egy adag, és még mielőtt Annalise megmozdulna, tudom, hogy megpróbál majd elkapni egyet. Kinyújtja a kezét, a karját, aztán egész testével kihajol a szikláról. Túlságosan előredől, de nem fogja megütni magát, ha leesik, bár talán megragadhatnám és visszatarthatnám. De nem mozdulok. Nevet, még messzebb kinyúlik, elkapja a levelet, és ugyanakkor elkapja az ingem ujját, egy maroknyi anyag van a markában, és én még mindig nem érintem meg. Visszahúzom a karomat, hogy Annalise biztonságban legyen, de nem nyúlok hozzá.

Megszerezte a levelet. Egy kis, barna, háromszögletű nyírfalevelet. A száránál fogva tartja, és megpödri az arcom előtt.

– Megvan. De nem neked köszönhetem. Majdnem leestem.

– Tudtam, hogy nem lesz bajod.

– Komolyan? – A levelet az orromhoz érinti, az ujjai ott vannak, közel az ajkamhoz. Elhúzom a fejemet.

– A tied. Tessék.

Mire én:

– Ez csak egy levél. Van itt belőle bőven.

– Nyújtsd ki a kezed! Ez különleges levél. Ezt én kaptam el, életem kockáztatásával, csakis neked.

– Akkor ez nagyon különleges levél – mondom, kinyújtva a kezemet.

A tenyerembe pottyantja.

– Te sosem köszönsz meg semmit?

– Nem tudom. Ezen még sosem gondolkodtam.

– És sosem érsz hozzám.

Vállat vonok. Nem mondhatom el neki, hogy minden egyes bennünket elválasztó milliméterre külön gondolok.

– Megtartom a levelet – felelem, majd ellököm magam a szirtfalról, és odalent landolok.

Lent vagyok, és most nem tudom, mit tegyek. Azt reméltem, ő is leugrik velem.

– Beszélhetnénk valami másról? – kérdem, felnézve rá.

– Ha feljössz és szépen kéred.

Amilyen gyorsan csak tudok, visszamászom a sziklára (teszem az eszem), de amikor majdnem felérek, megtorpanok. Átült oda, ahova normális esetben fel szoktam érni.

Útban van. Lenne egy másik út bal felé, bár az nehezebb, de amikor átkapaszkodom oda, látom, hogy követett, és most meg ott ül.

– Szia! – hajol előre mosolyogva.

Csak úgy jutok fel, ha átmászom rajta.

– Bocs! – mondom. – Átengednél?

A fejét rázza.

– És ha szépen kérem?

Megint a fejét rázza, és fülig ér a mosolya.

– Ahhoz képest, hogy feles rosszfiú vagy, nem is vagy annyira rosszfiú.

– Kérlek, Annalise! – Nem tartom magamat valami jól, az ujjaim máris görcsölnek, a lábujjaim is csúszni kezdenek. Nem sokáig tudok így maradni.

– Nem értem, miért rúgtak ki az iskolából. Olyan félénk fiúnak tűnsz – mondja tanáros hangon.

– Nem vagyok félénk.

Vigyorogva felém hajol. – Bizonyítsd be!

Vagy le kell ugranom, vagy át kell másznom rajta, és rövidesen meg kell tennem vagy az egyiket, vagy a másikat, mert a jobb lábam remegni kezdett az erőlködéstől. Azt hiszem, át tudok mászni rajta. A lábától jobbra teszem le a kezemet, de valahogy át kell húzódzkodnom az ölén, és…

– Alig várom, hogy elmondhassam a bátyáimnak, milyen félénk kis kukacka vagy – bosszant. Felnézek az arcába, s bár tudom, hogy csak viccel, feldühít a gondolat, hogy bármiről beszéljen a bátyjaival. Látom, ahogy abban a pillanatban eltűnik a mosolya. Elengedem a sziklát, megfordulok a levegőben és lehuppanok a földre. Remegve állok fel, ő pedig azt kiabálja:

– Nathan! Sajnálom! Nem kellett volna…

Lehuppan mellém, olyan elegánsan és könnyedén, ahogy csak lehet.

– Nem kellett volna ilyet mondanom. Hülye voltam.

– Ha valaha rájönnek, hogy találkozunk. Ha…

– Tudod, hogy nem szólok nekik egy szót sem. Hülye vicc volt.

Rájövök, hogy túlreagáltam, és tönkreteszem a napot, ezért súrolni kezdem a homokot a bakancsommal, és azt mondom:

– Tudom. – Rámosolygok, és még jobban akarom érezni magam, mint addig. – Csak ne mondd el senkinek, hogy nyúlbéla vagyok, jó? Akkor én sem árulom el, hogy te meg micsoda egy rosszpénz vagy.

– Én! Rosszpénz? – Újra grimaszol, és ő is súrolja a homokot. Aztán hosszú vonalat húz a homokos földön. – Hol helyezkedem el a rosszpénz – sarkával lyukat fúr a vonal egyik végébe – és a kedves, udvarias és félénk között, ami itt van? – Azzal elsétál a vonal túlsó végére, leszúrja a sarkát, és engem néz.

– Annalise, Annalise, Annalise – motyogom, és fel-alá járkálok a vonal mentén. Megállok háromnegyed úton a félénk felé, majd kicsit közelebb csoszogok a másik végéhez, aztán egyre messzebb és messzebb, amíg már csak egy tizedre vagyok a rosszpénz végtől.

– Hah! – mondja erre.

– Túlságosan rosszpénz vagy nekem.

Rám mordul.

– A suliban a legtöbb barátom itt helyezne el – mondja, és odaugrik a félénk vég közelébe.

– Minden barátod suta – mondom.

– Attól még felismerik a rendes lányokat.

– És engem hová tennének?

Félreállok az útból, ahogy Annalise elmegy a vonal mentén majdnem egészen addig, ahol álltam, közel a totális rosszpénz véghez.

– És a tesóid? Ők hova tennének engem?

Kicsit bizonytalankodik, de azután elmegy a rosszpénz vég mellett, egészen a sziklaszirtig.

– A suliban a suták féltek tőled, mert verekszel – mondja. – Rossz híred volt, mert vad voltál, de az osztályban általában azt látták, hogy csendben ülsz, ebből tudták, hogy ha békén hagynak, te is békén hagyod őket.

– De a fivéreid ezt sosem fogták fel egészen. Mármint hogy csak békén kell hagyniuk.

– Nem. De ők is féltek tőled.

– Összevertek. Otthagytak eszméletlenül.

– Ez Marcus miatt van. Tőle félnek. Tőle mindenki fél.

Természetesen igaza van, de szó sincs arról, hogy apám bármelyik percben megjelenhetne, hogy mellém álljon egy verekedésben.

– Te félsz tőle? – kérdi Annalise.

– Nem is tudom. Ő az apám. Veszélyes és vérengző, de akkor is az apám. És találkozni szeretnék vele. Ha félnék tőle, nem akarnék.

– Annalise, benned jobban megbízom, mint bárki másban, de ha a Tanács valaha is meghallaná, hogy beszélek róla, érzek valamit iránta vagy bármi… egyszerűen nem beszélhetek róla. Ezt te is tudod.

– Ne haragudj! Nem lett volna szabad megkérdeznem.

– De azt megmondom neked, hogy ki az, akitől félek: a Tanácstól. Meg a bátyáidtól. Ha… – De nem folytatom. Mindketten tudjuk, hogy ha rájönnek, hogy találkozunk, nagy bajban leszünk.

– Tudom – feleli Annalise. – Az enyém a világ legrémesebb, legzavarosabb családja.

– Azt hiszem, az enyém egy kicsit zavarosabb, mint a tiéd.

– Nem sokkal. Neked legalább ott van Arran és Deborah. Vannak kedves családtagjaid. Nálunk senki sem kedves. Mármint Connor elmegy, ha nem Niall-lel van vagy…

–  Te vagy a kedves – mondom.

Elmosolyodik, de szíven üt, hogy mennyire szomorúnak és magányosnak látszik és én milyen szerencsés vagyok, hogy ott van nekem Arran, Deborah meg a Nagyi. Gondolkodás nélkül megfogom a kezét és felemelem, a tenyere a tenyeremhez simul. Megérintettem! Valahogy csodálkozom rajta, de megtörtént, és nem akarom túlfilózni. A kezünk nagyjából ugyanakkora: az enyém szélesebb, az ő ujjai hosszabbak és vékonyabbak. A bőre puha és bőrszínű, nem piszokszínű.

– Hogy csinálod, hogy mindig ilyen tiszta? – Megfordítom a kezét, és alaposan szemügyre veszem. – Én csupa vörös por vagyok, de a te kezeden egyetlen porszem sincs.

– Én lány vagyok. Köztudott, hogy elképesztő dolgokra vagyunk képesek, olyasmikre, amikről a fiúk csak álmodoznak.

A hangja remeg. A keze alig érinti az enyémet.

Most félek, de nem fogom abbahagyni. Ujjamat végighúzom a keze körvonalán, ahogy feltartja a levegőbe. Végig a hüvelykujján, le a hüvelykujja és a mutatóujja között, aztán fel az ujján és le a következőn, és fel és le és fel és le, míg végül végig nem simítok a kisujján, le a csuklójáig.

– Mindig meglep, hogy mennyire gyöngéd vagy – mondja. – Olyan távol állsz a vonalnak a rosszpénz végétől.

Szeretnék felelni erre valamit, de nem jut eszembe semmi megfelelő.

– Megint olyan csendes lettél – mondja.

– Mi a baj azzal, ha valaki csendes?

– Gondolom, semmi. Illik hozzád. – Most ő rajzolja körül az ujjával az én kezemet, ahogy én is az előbb az övét. – De emiatt néha azon tűnődöm, hogy mire gondolsz. – Tovább jár az ujja a kezem körül. – Mit gondolsz?

Azt gondolom, hogy tetszik nekem, ahogy csinálja. Jó érzés. Ezt kellene mondanom? Nem tudom.

– Én… te…

Lehajtja a fejét, úgy néz rám.

– Megpróbálod elrejteni az arcodat – panaszkodik. – Elpirultál?

– Nem!

Ujját az állam csúcsára teszi, és a fejemet maga felé fordítja. Kicsit kimelegedtem, de nem mondanám, hogy kipirultam.

– Olyan édes vagy – mondja.

Édes!

– Azt hiszem, eléggé rosszpénz vagyok – jegyzem meg.

Kacag és feláll.

– Édes vagy és lassú. Sosem tudsz elkapni.

Azzal elfut, én meg futok utána, és aznap kapom el először.

Sötétedés

Már biztosan elmúlt éjfél. Vagyis eltelt egy újabb nap. Egy újabb nap, pozitív gondolatokkal. Egy újabb nap, amikor Annalise járt a fejemben, de nem jutottam közelebb ahhoz, hogy segítsek rajta. Egy újabb nap, amikor egy fán ültem Gabrielre várva, de nem jött. Aludnom kellene, de nem vagyok fáradt. Éjjel ritkán vagyok fáradt. Inkább mintha éberebb lennék, bár azt is tudom, hogy kicsit borúsabb is lesz a kedvem.

Készíthetnék listákat vagy csinálhatnék olyan dolgokat, amiket Celiától tanultam: késsel ölni, puszta kézzel ölni. Az vidám. Vagy talán foglalkozhatnék a tényekkel. A családfám jó téma. Csak felsorolom a neveket újra meg újra: Harrow, Titus, Gaunt, Darius, Leo, Castor, Maximilian, Massimo, Axel, Marcus, Nathan. Harrow, Titus, Gaunt, Darius…

Persze a lista kicsit átmegy depisbe, nekem meg nem volna szabad depisnek lennem, de nem tehetek róla, ha megölték őket a vadászok vagy halálra kínozta őket a Tanács. Bár Marcus nem halt meg, legalábbis úgy tudom, még életben van, jól van, de fogalmam sincs, hol él. Igaz, itt volt velem, megmentette az életemet, és végrehajtotta az ajándékozási szertartást, de elment, magamra hagyott megint, mint egész életemben.

– Egész jól ment neked egyedül – mondta. Klasszikus süket duma, hogy kivonja magát a felelősség alól.

Nem szabad negatívan gondolkodni. Rohadtul pozitívnak kell maradnom.

A francba, de pocsék a kedvem!

Újabb memóriateszteket kellene kipróbálnom. Felsorolhatnék minden képességet, amit apám ellopott, egyet-egyet minden emberi szívtől, amit megevett. És ez az ember, ez a gyilkos, ez a PSZICHOPATA ott ült, velem szemben, beszélt hozzám és adott három ajándékot. És én nem gyűlölhetem, még csak nem is félek tőle. Inkább… lenyűgöz. Az pozitív, ha az ember felnéz az apjára, nem? Az apjára, a pszichopatára. Pszichopata? Nem tudom. Nem tudom, mit jelent ez. Nem tudom, meddig kell valakinek eljutnia az emberevés útján, hogy hivatalosan az legyen.

Megint rágom a körmöm, bár nem sok rágnivaló maradt rajta.

És most itt vagyok, fent ülök egy fán, a körmömet rágom – Nathan, Marcus fia, egy srác, akinek meg kellene ölnie az apját. Egy srác, aki megpróbálta azzal bebizonyítani, hogy nem bántaná az apját, hogy visszaadja neki a Fairbornt, de elszúrta, mert elvesztette a kést. És tudom, hogy egy másodpercig sem volna esélyem, ha Marcusszal kellene megküzdenem, de mindenki azt hiszi, hogy meg tudom ölni. Mindenki azt akarja, hogy öljem meg. Sikerült elmenekülöm Wallend és azok elől a Fehér Boszorkányok elől, akik azt akarják, hogy megtegyem, és Mercuryhoz menekültem, mire ő? Ezt kapd ki! Mercury is azt akarja, hogy öljem meg.

Szar ügy! Valami pozitívabbra kell gondolnom.

Megint Annalise-re kell gondolnom. Mindig rá gondoltam, amikor a ketrecben voltam. Róla fantáziáltam, elképzeltem, hogy megérintem, szexelünk meg ilyenek. Nem mintha a valóságban valaha is szexeltem volna vagy valami hasonló. És amikor legutóbb fogtam a kezét, Mercury tanyájának tetején ültünk egymás mellett, aztán elszúródott az egész, és a szél visszatartott, miközben Mercury lecsalta Annalise-t a fűre. Emlékszem, ahogy Annalise teste ott feküdt, hullámzott a mellkasa, zihálva próbált levegőhöz jutni, és az az utolsó, elakadó lélegzetvétele, mielőtt mozdulatlanná vált, olyan lassúnak és olyan fájdalmasnak tűnt, én pedig gyűlölöm. Gyűlölöm azt az utolsó zihálást.

És miközben a gyűlöletről beszélek, tudok egy jó listát csinálni erről a témáról. Ott van természetesen a nővérem, a drága Jessica. Születésem óta szívből rühell, amit bőséggel visszakap tőlem. Aztán ott a pasija, Clay, a vadászok vezetője. Brutális és arrogáns. Hogy lehetne nem utálni? És az a másik barom, Kieran O’Brien, Annalise idősebbik bátyja, aki régebben első helyen állt az általam gyűlöltek listáján, de mostanában csak a harmadik hely körül lehet. Az utáltak listájának második helyén Soul O’Brien tanácstag áll. Azt mondta, ő akart az lenni, aki három ajándékot ad nekem, ami őszintén szólva még annál is bizarrabb, mint az, hogy ketrecben tartottak. Lehet, hogy ő is valami pszichopata. És ha már az elmebetegeknél tartunk, numero uno a listámon Mr. Wallend. Az a Fehér Boszorkány, aki úgy bánt velem, mintha kísérleti nyúl lennék. Neki köszönhetem a tetoválásaimat, amiket mindennél jobban gyűlölök.

Na, ez aztán pozitív volt!

Celia nincs a listán. Már nem gyűlölöm, ami jó. Azt hiszem. Elvégre pozitív dolog nem gyűlölni valakit, aki két évig ketrecben tartott. Az biztos. Másrészt azt mutatja, hogy teljesen megzavarodtam az egész élménytől. Nem is tudom. De Celia nincs rajta a listán.

Mercury is hiányzik róla. Mercury nem vált ki gyűlöletet belőlem. Az olyan volna, mint utálni az időjárást.

Mercury azt ígérte, hogy az apám fejéért vagy a szívéért cserébe szabadon engedi Annalise-t. Egyiket sem fogom leszállítani neki. Meg kell találnom a módját, hogy túljárjak Mercury eszén, megtaláljam Annalise-t, megtörjem az átkot és megszöktessem. Nehéznek és veszélyesnek hangzik, de van egy tervem, és ez is pozitív. Csak az a baj, hogy a tervem szar és baromság, és nem fog működni. És Mercury tutira kinyír.

De ezen akkor sem kellene aggódnom. Elvégre egyszer úgyis mindenki meghal.

És pillanatnyilag van elég bajom a meglévő tervvel. Már több mint egy hónapja itt dekkolok, és csak rettentő nehezen tudok elképzelni egy pozitív forgatókönyvet, amiben Gabriel nem azért nem tud idejönni, mert meghalt vagy elfogták a vadászok, hanem azért, mert egy fényűző franciaágyban heverészik, olvasgat és croissant-nal tömi a fejét.

Ha elkapták volna, megkínozták volna és mindent elárult volna nekik. Mindent rólam, a Fairbornról, Annalise-ről, és egész biztosan azt is, hogy hol találnak, hogy itt, a barlangnál van a találkahelyünk. Ha retorziót alkalmaznak, én is elmondtam volna és ő is. Ez nem szégyen. A retorzió előbb-utóbb mindenkit megtör, senki sem bírja egy hónapig. A vadászok még sincsenek itt. De Gabriel sincs. Ez azt jelenti, hogy meghalt. Lelőtték a vadászok aznap éjjel, amikor elloptuk a Fairbornt. Megölték, amikor engem próbált megmenteni. Én meg itt vagyok, ülök fent, a fán, és igyekszem pozitív dolgokra gondolni.

A pozitív hozzáállás elég beteg dolog, ha jól belegondolsz.

Nem várok

Hajnalodik, mire Mercury tanyájához érek. Miután megkaptam apámtól a három ajándékot, elmenekültem innen, de kétszer visszatértem, hogy lássam, miben mesterkednek a vadászok. Most nekem volt lehetőségem meglesni őket.

Először két hete tértem vissza, amikor tökéletesen biztos voltam benne, hogy nem követnek vadászok. Azt, aki gyors volt, megöltem, és leráztam a többit. Elég biztos voltam abban, hogy nem számítanak arra, hogy visszajövök. Elvégre nincs értelme visszatérnem, és eszement veszélyes is lenne. Ilyen logika alapján arra számítottam, hogy nem sok vadász lesz a tanya közelében. Tévedtem. Tizenketten voltak. Azt hiszem, azt használták bázisnak, hogy onnan kiindulva próbálják megtalálni Mercuryt. Volt ott egy mágikus hasíték, azon át utazott el az igazi otthonába. Egy ilyen hasítékot használtunk mi is Gabriellel, hogy a genfi lakásból eljussunk a tanyára. Apám azt mondta, hogy a vadászok felfedezhetik, ezért gondolom, hogy mostanra Mercury biztosan megsemmisítette a hasítékot, vagy a vadászok megtalálták az átjárót, és most Mercury is halott. És ha Mercury halott, fogalmam sincs, mi történt Annalise-zel. De nem hinném, hogy Mercury elővigyázatlan, lassú vagy gyenge lenne. Szerintem megsemmistítette a hasítékot, eltüntette a nyomait, így ez a völgy zsákutca nemcsak a vadászoknak, hanem nekem is.

Amikor először visszajöttem a tanyához, itt volt Clay, és pocsék volt a kedve, megállás nélkül üvöltözött. Jessica is vele volt. Volt egy hosszú sebhelye, ami a homlokától az orrán át egészen az arcáig húzódott, ott, ahol én vagy inkább a Fairborn megvágta. De nem úgy tűnt, mintha ez zavarná Clayt. Úgy tűnt, ő és Jessica egy test, egy lélek. Átölelte, és megcsókolta az orra hegyét. Clay egyszer csípőre tett kézzel, terpeszben odaállt az erdő szélére. Felpillantott, és mintha egyenesen rám nézett volna. Jól elrejtőztem, nem vehetett észre, de mintha csak rám várt volna.

Egy hete jöttem vissza újra a tanyához. Addigra csak hat vadász maradt, és arra számítottam, hogy Clay is köztük van. Azt hittem, tudja, hogy visszajövök, de nem volt ott. Helyette az az öröm ért, hogy láthattam Kierant. Ezúttal más volt a légkör. Az ottmaradt vadászok napoztak, nevetgéltek, ökörködtek. Majdnem olyan volt, mint egy nyári táborozás, csak ezek vadászok voltak, akik sosem nyaralnak. Egyértelmű volt, hogy nem számítanak tudjuk-ki-fiának felbukkanására.

Megfigyeltem Kierant. Meztelen volt a felsőteste, a haját kiszívta a nap, az arca pirospozsgás és napbarnított, a teste hatalmas, csupa súlyos izom. Majdnem akkora darab, mint Clay. Felállítottak egy akadálypályát fatörzsekből, mászófalból, kötelekből és egy mászóhálóból. Termete ellenére mindig Kieran volt a leggyorsabb, és gúnyolta a többieket, amiért lassúak. Amikor ökölvívásra került a sor, nyilvánvaló volt, hogy a lányok kezdők: Kieran partnere jó volt, Kieran kitűnő. Ennek ellenére azt gondolom, hogy verekedésben legyőzhetem, csak a képessége teszi sokkal trükkösebbé a dolgot, mert láthatatlanná tud válni. Úgy tűnt, az egyik lány lángra tud lobbantani dolgokat, egy másik villámot szór, de mindkettejüknek elég gyenge volt a képessége. Arra nem sikerült rájönnöm, hogy mire képes Kieran partnere és a többi lány.

A vadászok legtöbbször nők, de van köztük néhány gyakorlott férfi boszorkány is. Csak a legmagasabbakat, legjobb állóképességűeket veszik fel, és nőket férfiakkal párosítanak össze. Azelőtt sosem hallottam róla, hogy egy vadász ne brit legyen, de most két lány nem az volt. Tudtak valamennyire angolul, de egymással és néha Kieran partnerével azt hiszem, franciául beszéltek. Úgy tudom, az Európai Fehér Boszorkányok Tanácsai sosem képeznek ki vadászokat és sosem vadásznak Fekete Boszorkányokra úgy, mint Nagy Britanniában. Gabriel azt mondta, hogy a Feketék és a Fehérek itt a saját területükön maradnak, és nem törődnek egymással, a vadászokat pedig csak extrém esetekben vetik be, hogy bizonyos boszorkányokat felkutassanak, köztük apámat is. Ha helybeli Fehér Boszorkányokat toboroznak, az úgy tűnik, annak a jele, hogy a vadászok kiterjesztik tevékenységüket.

Egész nap figyeltem őket. Tudtam, hogy nem lenne szabad. Tudtam, hogy inkább a barlangnál kellene lennem, Gabrielre várva, de képtelen voltam elszakadni tőlük. Figyeltem, ahogy Kieran kiabál a partnerével, és eszembe jutott az a nap, amikor az öccsei elkaptak, megsebeztek és megkínoztak. Amit tettek, most jobban sokkol, mint amikor történt. Kis tizennégy éves voltam, egy gyerek. Kieran huszonegy lehetett, és kényszerítette az öccseit, hogy vegyenek részt benne. Connorral szóratta a hátamra a port, viccelődött rajta, és az ő gyengeségükön ugyanolyan jól szórakozott, mint az enyémen. Nemcsak egyszerűen megvágott és megsebesített, hanem megbélyegzett: F2 a bal oldalon és F1 a jobb oldalon. Ez vagyok én: feles jelzésű, félig Fekete, félig Fehér, egyik oldalhoz sem tartozom.

És most itt vagyok megint, harmadszorra is. Fentről közelítettem meg a tanyát, az erdőn keresztül. A nap még nem bukkant ki a hegycsúcsok fölött, tőlem balra, de az ég világos. Nem tudom biztosan, hogy miért is vagyok itt, de nem maradok sokáig. Csak még egyszer, utoljára ellenőrizni akarok valamit.

A tanyát beleépítették a hegyoldalba, magasan, a meredek völgy oldalába. Odalent nyitott, füves rét. Fölötte az erdő, kőhajításnyira az egyik ajtótól. A völgy nagy részét erdő borítja, bár a magas gerincek és csúcsok a fák vonala fölé esnek, és a szürke sziklák még nyáron is őriznek egy kis havat a védett árkokban. A völgy felső részét állandóan hó fedi, egy gleccser. Onnan ered a folyó. A folyó messze a tanyaház alatt van, ahonnan nem is látszik, de hallani azért lehet: a zúgása állandó.

Halk léptekkel érek az erdő szélére. Nincs más hang, csak a mobiltelefonjaik sistergése a fejemben. De csak gyengén sisteregnek. Nem sok mobil van a közelben. Hatnál kevesebb. Gondolom, csak kettő. Mindkettő a házban. Ezek szerint nagyjából feladták, hogy megtalálják Mercuryt, és azt hiszik, elmentem és nem vagyok olyan idióta, hogy visszajöjjek. És akkor tessék! Itt vagyok.

Most már egészen kivilágosodott.

Tényleg mennem kellene.

Csak hát képtelen vagyok a barlangban gubbasztani és Gabrielre várni, amikor biztosan meghalt. De látni akarom őt, és megígértem neki, hogy megvárom, ahogy ő is megígérte, és tudom, hogy nem csak egy hónapig várna, és…

Megzörren az ajtón a retesz, és kilép rajta egy vadász.

Azonnal felismerem az alakját.

Kieran megkerüli a tanyát, nyújtózkodik és ásít, vastag nyakán ülő fejével köröz, mintha hamarosan kezdődő bokszmérkőzésre készülne. Odamegy a farakáshoz, kiválaszt egy nagy rönköt, és az aprításra használt, kivágott tönkre teszi. Megfogja a fejszét, és nekikészül. A fának esélye sincs.

Háttal áll nekem. Könnyen a közelébe juthatnék. Előhúzom hüvelyéből a késemet.

Kieran megáll. Lehajol, hogy felvegye a fadarabokat, a karjába gyűjti, a tanyaház oldalához megy és lerakja egy kupacba. Elrepül mellette egy kismadár, egészen közel. Egy barázdabillegető. Leszáll a ház mellett. Kieran figyeli pár másodpercig, majd a vállára lendíti a fejszét, és kiválaszt egy újabb hasábot, hogy azt is felaprítsa. Újra nekilát.

A kés még mindig a kezemben. Most megölhetem. Tíz másodperc alatt vége.

És akarom is, hogy halott legyen. De még sosem öltem meg senkit így, amikor el is mehettem volna. És ha megölöm, egész biztosan el kell menekülnöm a völgyből. Ez baj lenne, ha Gabriel megpróbálna a barlanghoz eljutni, mert több vadászt csalogatnék oda. De tudom, hogy Gabriel meghalt, csak nem akarom elhinni. A vadászok biztosan megölték? Gabriel volt a világ egyik legkülönlegesebb, legőszintébb, legmegértőbb embere. És a világ egyik legkevésbé különleges, legkegyetlenebb embere itt van, él és virul, és fát aprít. Kieran megérdemli, hogy meghaljon. A Föld jobb hely lenne nélküle.

Kieran hátralendíti a fejszét, amikor elindulok felé. Megölhetem, mielőtt bármit észrevenne. Sebezhető: a fejsze hasznavehetetlen, ha gyors vagyok és a késemet egyenesen beleállítom a nyakába.

Holtan akarom látni.

De, de, de…

Nem ölhetem meg így. Meg akarom ölni, de nem gyorsan, nem muszájból. Azt akarom, hogy lásson engem, ahogy megölöm, hogy tudja, elveszek tőle mindent, elveszem az életét.

Vagy ezek csak kifogások? Csak bizonytalan vagyok?

A bennem lévő állat, az adrenalin teljesen hiányzik, mintha egyáltalán nem akarna részt venni ebben.

A tanya ajtaja újra megzördül és kinyílik. A francba! Ott vagyok, jól láthatóan a vadász orra előtt, aki most kilép a fűre. A tarkóját vakargatja, még nem ébredt fel teljesen, lefelé néz.

Sietve hátrálok. Visszatartom a lélegzetemet, miközben felrohanok az emelkedőn, a sűrűbben növő fák felé, s amikor takarásba érek, megállok és fülelek.

Még mindig vágják a fát.

A favágás abbamarad, halk hangokat hallok. Kieran partneréét, aztán Kieranét, de nem tudom kivenni, mit mondanak.

Csend van.

Újra kezdődik a favágás.

Ezt megúsztam.

Rohanok.

Hát, te még élsz?

Itt fogom hagyni a völgyet. Elmegyek, és sosem jövök vissza. Meg kell találnom Mercuryt, és ki kell dolgoznom egy új tervet Annalise megmentésére, egy olyan tervet, amiben Gabriel nincs benne. De először visszaindulok a barlanghoz. Azt hiszem, legjobb, ha hagyok ott valamit, ami az enyém, hátha csoda történik, Gabriel életben van és egy nap idetalál.

Útban visszafelé megállok és leülök a fűben, hogy egy fadarabon dolgozzam, amit találtam. Kis vadásztőrt faragok ki belőle, olyat, amilyet a faragáshoz használok. Ezt a faragott darabot fogom a barlangban hagyni, hátul, a beugróban, ahová Gabriel a levelesdobozát tette, aztán elmegyek és sosem jövök vissza.

Faragás közben visszaemlékszem arra, amikor Gabriel nekem adta a tőrt…

Két napja vagyunk Mercury tanyájánál. Vele csak egyszer találkoztam, aznap, amikor megérkeztünk, és azóta hagyja, hadd főjek a levemben, hogy vajon segít-e nekem az ajándékozási szertartással. Így hát Gabriel és én kirándulással és úszással töltjük az időt. Még hajnalodott, amikor elhagytuk el tanyáját és tele energiával útnak indultunk. Gabriel megy elöl, én követem. Gyors, annak ellenére, hogy a teste egy sutáé. A lába hosszú, léptei egy harmaddal hosszabbak, mint az enyémek. Felmászunk egy meredek sziklafalú vízmosáson. Egész jól megy nekem is. Utánzom, azokat a kapaszkodókat használom, amiket ő. Egyre jobb leszek, de neki minden erőlködés nélkül megy.

Felérve egy kisebb bércre megáll, és engem figyel. A szeme már meggyógyult, de van egy kis var a bal szemöldöke felett. Azt hiszem, meg fog maradni a heg, ami arra emlékezteti majd, hogy megtámadtam, amikor még a genfi lakásban voltunk. Meg is vakíthattam volna.

Nyújtja a kezét, én pedig megfogom, hogy az utolsó lépésnél felhúzhasson. Nincs valami sok hely a sziklán, ezért ott állunk, egészen közel egymáshoz.

A távoli hegycsúcsok hósipkásak. Itt hűvös van, de én kimelegedtem.

– Lihegsz – mondja Gabriel.

– Magasan vagyunk. Ritkább a levegő.

– Az, amelyiket én belélegzem, nem olyan rossz.

Megbököm a vállammal.

– Az ember ne kezdjen bele olyasmibe, amit nem tud befejezni – mondja, és visszabök.

Mögöttem mély, meredek szakadék, éles sziklákkal, Gabriel mögött, kis mélységben füves pad. Meglököm, de nem túl erősen, és fogom a dzsekijét, hogy le ne essen.

Erre hirtelen felemeli az alsókarját, amivel lefejti a kezemet, és a tenyerével nagyot lök rajtam. Elkapom a másik karját, káromkodva szidom, és felhúzódzkodom. Úgy vigyorog, mint egy idióta, tovább lökdösődünk, minden lökés kicsivel durvább, mint az előző, míg végül kiszakítom magam a