H. D. CARLTON

SATAN’S AFFAIR

A SÁTÁN VIDÁMPARKJA

A mű eredeti címe: Satan’s Affair

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2021 by H. D. Carlton

Cover Design: TRCDesigns

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803460

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Tartalomjegyzék

1. FEJEZET 11

2. FEJEZET 26

3. FEJEZET 41

4. FEJEZET 47

5. FEJEZET 64

6. FEJEZET 79

7. FEJEZET 88

8. FEJEZET 97

9. FEJEZET 120

10. FEJEZET 132

11. FEJEZET 147

UTÓSZÓ 163

LEJÁTSZÓLISTA

Dollhouse – Melanie Martinez

Carousel – Melanie Martinez

Daisy – Ashnikko

STUPID – Ashnikko

Let the Bodies Hit the Floor – Drowning Pool

Graveyard – Halsey

Isaac’s insects – Isaac Dunbar

mime – Isaac Dunbar

FONTOS FIGYELMEZTETÉS!

A könyv nagyon sötét, felkavaró jeleneteket tartalmaz, többek között a késelés, erőszak sokkolóan szemléletes leírásait, szexuális izgalom serkentését gyilkossággal, gyerekbántalmazás említését, pszichológiai kínzást, öngyilkosságot és szókimondó szexualitást. Kizárólag tizennyolc éven felüli olvasóknak ajánlom.

1. fejezet

– Egy – döfés. Egy mordulás szakítja meg a következő szavaimat. – Kettő – szúrás. Újabb mordulás. – Freddy érted jő – éneklem vékony gyerekhangon. Sugárban spriccel a vér a sebből, a váladék és a vér mozaikja beteríti az arcomat.

A testén ütött valamennyi lyukon gonoszság szivárog. Kifelé gomolyog a nyílásokon, akárcsak a füst a ház sarkaiban elhelyezett gépezetekből. Mélyen beszívom, érzem a belőle távozó gonoszság szagát.

Bűzlik, mint a záptojás és a kénkő. Innen tudom, hogy jól ítéltem meg.

– Mortis, gyere ide, és tartsd a fejét – adom ki az utasítást. A csatlósom azonnal engedelmeskedik, vörös kezébe ragadja a pasas fejét, és mozdulatlanul tartja, fekete karmai a démon arcába mélyednek. Nagyon cuki, ahogy megpróbálja kiszabadítani a fejét Mortis markából.

Jó erősen megragadom a csinos kis késemet, közelebb hajolok, és hegyes élével ügyködni kezdek a pasas szemgolyójának a szélén. Ez a kedvenc késem. A nyele élénk rózsaszínű, és a vége elcsavarodott. Kislánykorom óta megvan, ez az egyetlen dolog, ami az anyám után rám maradt.

A vergődő parazita egyre hangosabban sikoltozik, a késem mélyebbre hatol, belülről körülvágja
a szemhéját, mintha a sütit szedném ki a tepsiből. A vér spriccel a nyílásból, és majdnem a szemembe fröccsen.

Lefelé nyomom a kést, majd a szemgolyó alá nyúlok vele, és kipattintom a szemgödörből.

Olyan szép kék szeme van.

– Három, négy, az ajtót zárd be még – folytatom, és a hangom halkabban és szórakozottabban szól, minden sejtemet elárasztja az élvezet, és megtalálja az utat a combom közé. Semmi sem gerjeszt be annyira, mint a megbízatásom.

Elhajítom a szemgolyót, amely a fapadlóra huppan, a hangját elnyeli a férfi sikoltozása.

Kis butus. Senki sem hallja meg a visításodat.

Elhessentem Mortist, pillanatnyilag nincs rá szükségem. Otthagy, és elfoglalja a helyét a szoba sarkában.

A férfi alattam vonaglik, és csúnyaságokat mond rám. A szavait eltorzítja a szájából bugyborékoló vér. Nyilván eltaláltam a tüdejét.

Hoppácska.

Ez eltereli a figyelmemet, és sikerül kiszabadulnia. Oldalra zuhanok, ügyetlenül a fél oldalamra érkezem, a késem alig pár centire kerüli el az arcomat. Talpra kecmereg, míg a csatlósom, Mortis tesz felé egy lépést.

– Hadd menjen – szólok rá, és nézem az áldozatot, amint kitántorog az ajtón. – Szeretek kergetőzni.

Felállok, és nyugodt léptekkel kisétálok a helyiségből. Eltorlaszoltam a ház kijáratait. A vidámpark tulajdonosának tudta nélkül a csatlósaimmal zárat festettünk az ablakokra, hogy ne menekülhessenek ki a démonok, a vészkijáratokat pedig a többi csatlósom őrzi.

Nincs esélye a menekülésre. És én imádok játszadozni.

– Öt, hat, a kereszt megóvhat – éneklem hangosan, és tudom, hogy hallja. Azt hiszem, én vagyok az, akinek szükség lenne a keresztre. Az egész házat betölti a záptojás bűze. Megborzongok, nagyon igyekszem ettől megszabadítani a helyet.

Először mindkét irányba végignézek a folyosón. A füstgépek most nem működnek, de szellőztetés híján még mindig betölti a levegőt a színes füst. Különböző színűre festik a füstöt a pszichedelikus hatás kedvéért, és a villanólámpák ütemesen megvilágítják.

Most, hogy a babaház körül kiürült a vidámpark, újra bekapcsoltam a villogó stroboszkópokat, zene, hátborzongató kacaj, vonítás és zombimormogás tölti be a helyiségeket.

Az egyik csatlósom, Jackal, a folyosó legvégén áll, a füst nagyrészt elrejti a testét. Csupán kelésekkel borított, összeégett arca, természetellenesen széles, fülig érő vigyora, a cápaszerű fogairól csöpögő vér, és nagy sárga szeme látszik. Az ő arcfestése mindig is abszurdabb volt a többiekénél, épp ezért őrzi ő az ajtókat. Összeégett arca látványra és tapintásra is illúziókeltő, pedig csak festék és álarc.

Nem mozdul, folyamatosan engem bámul.

Tudja, mennyire élvezem az üldözést.

Lenézek a fehér keményfa padlóra, és meglátom a vérnyomot, amely tőlem balra irányt változtat
a lépcső felé. A pasas le akar rázni.

Mosolyogva követem a vérnyomot.

– Hét, nyolc, ébren forgolódsz.

A lépcső alján tompa puffanás visszhangzik, hangos kiáltás követi. Kuncogok, nyilván belefutott az egyik csatlósomba. Újabb hangos csattanást, majd elkeseredett ordítást hallok. Megszaporázom a lépteimet, most, hogy tudom, milyen rossz fiú, a szívem hevesebben kalapál.

Leérek a Barbie-rózsaszín lépcső aljára, átlendülök a korláton, és folytatom az éneklést.

– Kilenc, tíz, aludni sem bírsz.

– Kibaszott dilis kurva! – rikoltja a démon valahol a házban.

A szemöldökömet ráncolom, megsértenek és feldühítenek a szavai.

– Nem vagyok dilis! – sivítok, és mély levegőt veszek, hogy megnyugodjak, aztán visszarendezem az arcomon a mosolyt. – Én csak dühös vagyok.

Tőlem balra, a rózsaszínű dupla ajtó mögött van a nappali. Még több színes füst tölti meg, de azonnal szét is oszlik az egy légterű legalsó szinten, így jobban lehet látni. A világos türkizkék kanapén egy gépszerű terhes baba épp egy démonnak ad életet. Úgy érzem, mintha a múltba néznék, és látnám a babaházban zabolátlanul menekülő démon születését.

Az egész ház fehér és rózsaszínű, halvány színekkel kombinálva. A nappali sarkában a fehér kőkandallón babák trónolnak, az arcuk szétolvadt vagy piszkos, a koponyájukról csomókban hiányzik a haj. Ez a látvány mindig jókedvre derít.

Izgatottan a konyhába vezető folyosó felé veszem az irányt. A pasas vére oda vezet. A szétkenődött ujjlenyomatokból és vércsíkokból ítélve ott elesett. Valószínűleg beleütközött Cronusba.

Végtére is Cronus akkora, mint egy kamion. Szabadidejében biztosan testépítő. A nyaka olyan vastag, mit egy fatörzs, a karja még vastagabb. Az egész testén kidudorodnak az erek, különösen a farkán. Olyan, mintha egyáltalán nem is lenne szeme és szája, meggyőző álarc fedi az üres arcot. Soha nem érdekelt, hogy megkérdezzem, hogy néz ki valójában – ő néma. Feltételezem, hogy a szeme előtt átlátszó az álarc anyaga, mert soha nem tapasztaltam, hogy gondja lenne a látással.

Átvágok a konyhán, és megpillantom a démont, a kezében balta, küszködve próbálja felemelni a nehéz eszközt. Gyorsan és sok vért veszített, már csak az adrenalin tartja működésben a testét.

Végül sikerül a baltát a fal felé lendítenie, és a szemem kitágul a bensőmet tűzbe borító izzó dühtől.

Hogy merészeli!

Nem tud kijutni a csatlósaim miatt, ezért megszentségteleníti a babaházamat, és át akar törni a falon.

– Igazán megsértesz, démon – mondom előre jelezve az érkezésemet. Mozdulatlanná dermed a hangomtól. Fehér, akár egy kísértet, az összes szín elhagyta a bőrét. Megpillantja dühös arckifejezésemet, elfordul, és még erőteljesebben próbálja lengetni a baltát. Kétségbeesetten. De csak egyszer sikerül
a falba állítania a pengét.

Már nagyon legyengült.

– Cronus! – rikoltok, és toppantok a lábammal.
– Elcsúfítja a babaházamat!

Cronus besétál a szobába, de a démon észre sem veszi. Túlságosan lefoglalja a menekülés.

– Állítsd meg! – mutatok rá nyafogva.

Cronus odamegy a férfihoz. A fickó érzi a csatlósom közeledését, vadul megpördül, megmaradt szeme tébolyultan villan. Harci kiáltást hallat, de Cronus könnyedén kicsavarja a baltát a markából. Megragadja a balta két végét, és kettétöri a térdén, akár egy vékony gallyat.

A férfi szeme tágra nyílik. Valaha szép kék volt, de most teljesen kitágult a pupillája, ettől szinte fekete a szeme – mint egy igazi démonnak. Körülnéz a helyiségben, úgy siklik el mellettem, mintha ott se lennék, menekülési útvonalat keres, de hiába.

Az ember nem kerülheti el a sorsát. Ez a fura a végzetben, hiába próbálsz előle menekülni, úgyis rád talál.

Cronus karja egy ostor sebességével csapódik ki, és megragadja a férfi nyakát. Közel húzza magához. A pasas kapálódzik, és az arcába üvölt részben félelemből, részben dühödten. Csatlakozom Cronushoz, de nem is figyel rám. Nem csoda, hiszen egy arctalan behemót szorongatja a nyakát.

– Hozd be a szobámba – utasítom, majd megfordulok, egyetlen pillantást sem vetek rá többé. Cronus mögöttem vonszolja, nem törődik vele, hogy a pasas az öklével hadonászik és rugdalódzik. Belépek szép, rózsaszínű hálószobámba, Mortis még mindig a szoba sarkában várakozik. A falnak dől, összefonja a karját, az arca unott. Majdnem olyan, mintha odafagyott volna.

Rá se bagózom, a teljes figyelmemet a Cronus által vonszolt démonra fordítom. Elönt az adrenalin, a szervezetemben keringő vágytól szinte reszket
a kezem.

Cronus ledobja a földre a démont, kimegy, rám bízza, hogy befejezzem a hivatásomul választott feladatot. A démon a számtalan sebe és a hiányzó szeme ellenére még mindig küzd. Gusztustalan.

Rámászom, és felveszem a kezdeti testhelyzetet. Ficánkol alattam, mindent megtesz, hogy ledobjon magáról. Visszataszító az alattam vonagló teste, de megborzongat a vér, ami beborítja. Tetszik a látvány, de nem elég.

Teljes erővel lecsapok a késemmel, és mélyen belemártom a testébe. Aztán felemelem, és még néhányszor beleszúrom. Újra rikácsol, egyetlen szeme fájdalmasan kitágul. Élvezettel hallgatom, zene füleimnek.

Még mindig sikoltozva ösztönösen felemelkedik. Kihasználom a zavarodottságát, és egyenesen a feje tetejébe döföm a kést. Elernyed a teste, csütörtököt mond az idegrendszere. Megrázkódik, kifordul
a szeme.

Kirántom a kést a fejéből, és eszeveszetten döfködöm, pulzál a pinám az érzéstől, ahogy gyönyörű kis késem átvágja a húst és a csontokat. Újra hangosan eléneklem Freddy dalát, és minden szónak egy szúrással adok hangsúlyt. A záptojásbűz felerősödik, betölti az orromat, és olyan vastagon üli meg a szobát, mint a füst a folyosót.

Egyszer csak fennakad a szemem, fáradt karom elgyengül, megborzongat a színtiszta boldogság.
A gyilkolástól mámorosan az üres burokhoz szorítom a testem. Az eufóriától megfeszül a gerincem, és pillanatok alatt elélvezek. Továbbra is a férfihoz dörgölöm a csípőmet, az orgazmus az utolsó cseppet is kifacsarja a puncimból. Elárasztom a nedveimmel, ami összekeveredik a vérével.

Borzongok és nyögdécselek az orgazmus utóhatásától.

Amikor újra felemelem a késemet, egy halk hang félbeszakít.

– Azt hiszem, meghalt – jegyzi meg szárazon Mortis mögöttem. Elmosolyodom a hangsúlyától, átnézek a vállam fölött, látom, hogy jelmezt öltött. Még szélesebben mosolygok. Mindig jelmezben van. Ami azt illeti, az összes csatlósom. Mindig eljátsszák a saját szerepüket, mert mi ezt csináljuk. Így irtjuk ki városról városra a gonoszt a világból.

Mortis vörösre festette az arcát, a szeme körül fekete karika, kopasz feje közepére tüskéket ragasztott, a szemében vörös kontaktlencse. Az ujjai végén karmok állnak ki a kesztyűjéből. És tényleg kibaszott élesek. Már láttam azokat a hegyes kis pengéket húsba hatolni és átvágni a csontot. Lenyaltam róluk a vért, közben megvágtam a nyelvemet, és magával ragad az öröm, amiért igazságot szolgáltatok ennek a világnak.

Igazi szolgálatot teszek.

Apu azt állította, ő az, aki szolgálatot tesz a világnak, de tévedett. Ő csak megrontotta, én viszont minden tőlem telhetőt megteszek a megmentésére.

„Nélkülem ezek az emberek elkárhoznának, Sibel. Isten kiválasztott, hogy végrehajtsam a törvényeit, és én nem hagyom cserben.”

Megrázom a fejem, hogy elhessegessem az emléket, lenézek a combom között lévő haszontalan hústömegre. Amint belépett a házamba, gonoszságtól bűzlött. Már egy mérföldről éreztem a szagát. A barátnője úgy kapaszkodott belé, mintha máskülönben lecsúszna a földgolyóról, és olyan illata volt, mint a frissen nyíló rózsának.

Megmentettem.

A lény alattam már aligha nevezhető férfinak.
A késemet olyan sokszor mártottam az arcába, hogy csak agyszövet, pépes hús és csont maradt belőle.
A fogai kikukucskálnak az alvadt vérből. Felemelem a fejem. Odvasak a fogai – újabb bizonyíték a benne lakozó gonoszságra. Amikor az ember lelkét démon szállja meg, az belülről rothasztja el. Az elfeketedett, rothadó fogsor fontos jelzés.

Újra elmosolyodom. Jól döntöttem.

Felállok, fehér ruhámról vörös lé csöpög a keményfa padlóra. Timothy nemsokára bejön, és feltakarít, Mortis pedig megfelelően megszabadul a maradványoktól. A csatlósaim jól bánnak velem. Cserébe gyengédséggel jutalmazom őket.

Intek Mortisnak, jelezve, hogy tüntesse el a maradványokat. Hűséges csatlósom odasétál, megragadja a hullát a hóna alatt, és kivonszolja. A látogatók rég hazamentek, a gépészek és a büfékocsik alkalmazottai elhagyták a helyüket, és távoztak éjszakára. Amikor bezár a vidámpark, a személyzet minden tagjának el kell hagynia a területet – a csatlósaimat is beleértve, de ők megtalálják a módját, hogy visszasurranjanak, amikor már üres a terület.

Mortis most biztonságban van odakint. Nem vagyok benne biztos, hová rejti a tetemeket, mert a helyszín örökké változik. De mindig sikerül kitalálnia, és én bízom benne, hogy jó munkát végez.

Már öt éve csináljuk, de hála Mortisnak és Timothynak, nem kaptak el minket.

Timothy bekúszik. Éjszakára bezárják a házat, így szabadon közlekedhetünk. Napközben a csatlósaim az állomáshelyükön maradnak, és minden látogatót halálra rémítenek, aki átmegy a babaházon, míg én a falak között kísértek.

Szegény drágáim ilyenkor nagyon unatkoznak. Ezért mindig kapnak egy kis kóstolót, amikor végrehajtom az ítéletemet.

A Satan’s Affair az őszi hónapokban körbeutazik az országban, és már egészen híresek lettünk. Egy vándorló halloweenvidámpark tucatnyi kísértetházzal, kis hullámvasutakkal, és számtalan étellel, amelyekkel a látogatók megtömhetik a hasukat.
A kísértetházak témája minden évben változik, hogy a vendégeknek ne kelljen évről évre ugyanazokon a házakon átmenniük, miközben ugyanazok a szörnyek ijesztgetik őket.

Idén az én házamat Annie babaházának nevezték el. Az egészet úgy rendezték be és díszítették fel, mint egy babaházat. Nagyon tetszik az idei dekoráció. Minden rózsaszínű és fodros, telis-teli tollboákkal és játék babákkal. Játszhatok velük, amikor unatkozom. Beöltözöm a jelmezekbe, táncolok a tükör előtt, és a kedvenc gyerekdalomat, a Ring Around the Rosie-t énekelem. Néha, ha nagyon unatkozom, lenyúzom a halálra ítélt démon bőrét, és ruhát szabok belőle.

A csatlósaim imádják, amikor játszom. Ha én boldog vagyok, ők is azok.

Látogatási időben sokan dolgoznak a házamban, de csak öten hűségesek hozzám. Mindegyik csatlósomnak más, különleges munkát adok. Ha szükség van a jelenlétükre, akkor előjönnek. Mortis és Timothy a kedvencem – ezért megengedem nekik, hogy amikor végzek, ők tüntessék el az undorító dolgokat. A másik három csalja el a démont, miután meghozom az ítéletet.

– Akarod, hogy letisztogassalak, Sibby? – kérdi Timothy, látom izmos hátát. Timothynak van a csapatban a legjobb teste, így a művelet alatt nem visel inget. Mellkasát és a hasát véres ujjlenyomatok, valamint műanyagból készült mély karmolások borítják. Egészen élethűek.

Most letérdel elém, és feltakarítja a talpamon összegyűlt vért. Lerúgom tönkrement papucsomat, lábujjhegyen átkelek a vértócsán, úgy teszek, mintha forró láva lenne, amely megéget, ha hozzám ér.

Timothy bohócarcán mosollyal figyeli peckes lépteimet. Kopasz fején oldalt királykék hajtincsek sarjadnak, és éles ellentétben állnak fehér arcával, piros ajkával, és a babakék szemét keretező piros háromszöggel. Telt ajka pengeéles fogakat rejt, de mindig nagyon óvatosan nyalja ki a puncimat, nehogy megvágjon.

– Igen, kérlek, Timothy – válaszolok, és a sarokban álló hintaszékhez megyek. Nappal női próbababa ül benne, lenyakazott csecsemőjét ringatja, és kísérteties altatódalt énekel.

Timothy először a padlót tisztítja meg, felitatja a vért, fekete szemeteszsákba gyömöszöli a felmosórongyokat, és a sarokba állítja a szemetet, hogy később kivigye. Ezután tiszta mosdókesztyűket hoz, letörölgeti a vért az arcomról és a nyakamról.

Gyengéd és szeretetteljes az érintése. Szeretem, ha Timothy mosdat, mert úgy néz rám, mintha én lennék a kedvenc kelléke. Amikor már nincs vér az arcomon, a karommal és a kezemmel folytatja. Aztán a lábam következik.

Elakad a lélegzetem. Ez a kedvenc részem.

Egyre feljebb haladva gyengéden dörzsöli végig a lábamat, és közben megmasszírozza a vádlimat.  Felnyögök, a fájdalom és az élvezet keveredésétől borzongás fut végig a gerincemen. A puncim felforrósodik, és egyre nedvesebbé válik, miközben a keze lassan felkúszik a combom találkozásáig.

Felemeli a ruhámat, és teljesen lecsupaszítja a csípőmet. A ruha alatt nem viselek bugyit. Az csak akadályozná a csatlósaimat.

Természetesen szélesre tárom a lábamat a hintaszéken, így Timothy tökéletesen hozzám fér. Vet rám még egy pillantást, hogy biztos legyen a beleegyezésemben, aztán kiölti a nyelvét, és végighúzza a nyílásomon.

Zihálás hagyja el a torkomat, eláraszt az élvezet. Halk pihegésem megadja neki a szükséges bátorítást. Mélyebbre hatol, a szája beborítja az egész puncimat, és lakmározik belőlem. A nyelve apró, hegyes szúrásokkal döf belém, színtiszta örömmámort idézve elő bennem. Majdnem elájulok, amikor a nyelvét megfeszítve a csiklómat nyaldossa.

Fennakad a szemem, a csípőmet az arcához dörzsölöm. Megragadom a tarkóját, közelebb húzom magamhoz, és szinte belefojtom a bohócot a nedvembe.

Mortis épp az orgazmusom csúcspontján tér vissza a szobába. A tüdőmből elfogy az oxigén, a szemhéjam mögött tűzijáték robban. Az eksztázis magával ragadja a testemet, nem tudom megfékezni a remegést, amely úrrá lesz rajtam, miközben Timothy nyelvének hála a gyönyör hullámain lovagolok.

Amikor csillapul a gyönyör ereje, belesüppedek a hintaszékbe, teljesen kimerültem. Timothy elhúzódik, és úgy csettint vörösre festett ajkával, mintha épp most kóstolta volna meg élete legfinomabb fogását. Elragadtatottan mosolygok.

Annyira aranyos.

Felpillantok, Mortis letolt nadrágja a bokája körül harmonikázik, a farkát markolja. Megnyalom az ajkam, a látványtól összefut a számban a nyál. Mortis nem foglalkozott vele, hogy olyan pirosra fesse a testét, mint az arcát. A csatlós igen magas, viszont hihetetlenül sovány. Semmi hús nincs a testén, de nem bánom – az összes hús a lába között fityeg.

Timothy félreáll, most Mortis lép előre, felemel, és elhelyezkedik alattam a székben. Az ölébe vesz, kemény farka tökéletesen illeszkedik a puncimhoz. Timothy már tökéletesen elvégezte az előjátékot, és ott maradtam a gerjedelemtől csatakosan. Mortishoz dörgölöm a csípőmet, majd le-föl mozgatom a nyílásomat, és mind a ketten nyöszörgünk.

Megelégeli a kínzást, épp annyira emel fel, hogy a makkját a nyílásomhoz illessze, és csontos csípőjét velem egy ütemben megemelve belém döf.

Hátraszegem a fejem, hosszú nyögés tör fel a torkomból, mint amikor a farkas a teliholdat vonyítja. Mortisra hagyom a munka oroszlánrészét, élvezem a figyelmét, és uralkodnom kell magamon. Szeretem, ahogy birtokba veszi a testemet, amikor belém hatol. Az összecsattanó bőr és a nyögéseink hangja betölti a szobát, miközben Timothy elmegy, hogy megszabaduljon a szeméttől.

Hátradöntöm a fejem, hosszú, hangos sóhaj hagyja el a torkomat. Megfeszülnek az izmaim. Mintha egy kötéllel dörzsölnék a hasítékomat, és nehéz súly feszítené szét, míg végül… elpattan.

Felsikoltok, újabb orgazmus vágtat át rajtam. Mortis felnyög alattam, a saját gyönyörét kergetve egyre gyorsabban, szabálytalanabbul mozgatja a csípőjét. Hamarosan megtalálja, amit keres, mozdulatlanná válik, hosszan felnyög, és belém lövelli az ondóját.

Sápadt arcomon széles mosoly terül szét.

Nem festettem az arcomra olyan ijesztő maszkot, mint a csatlósaim, de így is a szerepemnek megfelelő a kinézetem. Törött babának maszkíroztam magam, a bőrömön mintha vágások és repedések futnának szanaszét. Csak éjszakára mosom le a festéket.

Enélkül csak egy szürke kis veréb vagyok. Barna haj, barna szem, jellegtelen arc. Nem vagyok csúf, de soha nem közölnék a képemet egy divatmagazinban.

Jól van ez így. Nem kell gyönyörűnek lennem ahhoz, hogy végrehajtsam azt, amire születtem.

Senki sem lépheti át ennek a háznak a küszöbét anélkül, hogy ne ítélném meg – megállapítom, lakozik-e gonosz a lelkében. Átkelnek a babaházam útvesztőjében, és én közben a falak közül figyelek.

Mindenkit megítélek. Minden egyes látogatót.

Ha valaki elbukik, eléneklem a dalaimat, és a csatlósaim elterelik – elválasztják a családjától vagy a barátaitól. Amikor végre tényleg, igazán egyedül van, akkor lecsapok rá.

Soha többé nem kerül elő, én pedig megszabadítottam a világot egy újabb démontól.

2. fejezet

– Mortis, elég legyen! – utasítom rendre, és elütöm a kezét. Visszahúzza, de tudom, hogy pár pillanat múlva újra felkúszik a combomon.

Ő a csapat legkéjsóvárabb tagja, bár ezt csak akkor tudhatod róla, ha ő is akarja. Ez azért van, mert súlyos anyakomplexusban szenved. Születésekor az anyja narkós volt, és szinte tudomást sem vett a létezéséről. Aztán túladagolta magát, és Mortis bekerült a gyerekvédelmi rendszerbe.

A másik négynek is hasonló gyerekkora volt.
Az elcseszett szüleik így vagy úgy, de bántalmazták őket. Baine szexuális zaklatás áldozata – az apja odavolt az orális szexért. Soha nem mondta, de szerintem ezért éhezteti magát. Bizarr viszonya van mindennel, amit a szájába kellene vennie, még az étellel is. Ő a csapatban az egyetlen, aki soha nem nyalt ki, és én nem is buzdítottam erre.

Cronus néma, így nem mondta el a történetét. Tudom, hogy képes beszélni – csak nem hajlandó. Egyszer utánanéztem, és megtudtam, hogy amikor még kicsi volt, az anyja bezárta egy szekrénybe, és hónapokig nem engedte ki onnan. Addig kiabált az anyja után, míg el nem ment a hangja. Azóta nem beszél.

Jackal és Timothy nevelőszülőknél nőtt fel. Egyik szülőtől a másikhoz – egyik bántalmazótól a másikhoz – kerültek. Elmesélték néhány élményüket a befogadó családoknál, és majdnem elsírtam magam.

Valamennyiünket megfosztottak a szeretettől, és ezt a szeretetet egymásban találjuk meg.

A babaházamat az új helyszínen, a texasi Houstonban állították fel, és a vidámpark hamarosan kinyit. Mortis egész álló nap taperol, és meg akar dugni, pedig én koncentrálni próbálok. Az az érzésem, hamarosan behívja a többi csatlósomat is, hogy ellazuljak. Tudják, hogy nem tudok ellenállni a sok faroknak, amikor összeverődnek körülöttem.

Pillanatnyilag semmi szükségem rá, hogy eltereljék a figyelmemet. Most összpontosítanom kell.

Előfordult, hogy megérkeztünk egy városba, és egyáltalán nem éreztem meg a gonoszt az érkező vendégekben. Tudtam, hogy ott van, de valami távol tartotta őket tőlem. És nem érte utol őket a megérdemelt sorsuk.

Azok a napok a legrosszabbak. Elpocsékolt idő, sétáló gonosz nélkül, akitől meg kellene szabadulni. Tovább szennyezi a romlottságuk a földet. Gyakran párbeszédet folytatok a Teremtővel, hogy miért nem távolította el az ilyeneket. Miért hagyja, hogy ez a söpredék tovább éljen, és még egy napig képes legyen levegőt venni?

Az ilyen napokon úgy érzem, mintha paraziták mászkálnának a bőröm alatt. Ezért gondoskodtam róla, hogy a gonosz eljöjjön hozzám. Nem kockáztathatom meg, hogy a démonok meglépjenek. Akkor továbbra is megfertőznék a világot az ocsmányságukkal.