részlet

jelenkor

Copyright © Misima Jukio örökösei, 1968
Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
三島由紀夫, 命売ります, Tokió, 2005

Borítófotó © RichVintage/Getty Images Hungary

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Greskovits Endre
Olvasószerkesztő Török Tünde
A borítót az Alianza Editorial, S.A. / Elsa Suárez tervének felhasználásával készítette Váradi Zsolt
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 676 985 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1

Hanio felébredt, de olyan fényárban úszott körülötte minden, hogy azt hitte, a mennyországban van. Viszont a tarkójában erős fájdalmat érzett. Kizárt, hogy a mennyországban fájna a feje.

Elsőnek egy nagy füstüveg ablakot vett észre. Teljesen jellegtelen ablak volt, és körülötte minden csupa fehér.

– Magához tért – szólalt meg valaki.

– Még szerencse. Majd meglátja, milyen jó kedve lesz egész nap, csak jusson eszébe, hogy megmentett valakit.

Hanio felnézett. Egy ápolónő és egy köpcös férfi állt mellette, aki egyenruhát viselt.

– Maradjon csak. Úgy. Még nem szabad túlzásba vinnie a mozgást – nyomta vissza a vállánál fogva az ápolónő.

Hanio rájött, hogy nem sikerült megölnie magát.

Annyi biztos, hogy az utolsó járaton hatalmas mennyiségű altatót vett be. Pontosabban szólva az állomás ivókútjánál vette be, mielőtt felszállt, aztán elheveredett a kihalt kocsi ülésein, és onnantól nem emlékszik semmire.

Nem alaposan megfontolt öngyilkosság volt, csak hirtelen halni támadt kedve az este, miközben a délutáni lapokat olvasta a bárban, ahol vacsorázni szokott.

Kémkedéssel gyanúsítják a Külügyminisztérium egyik alkalmazottját

Házkutatást tartanak a Japán–Kínai Baráti Társaságnál és még két másik szervezetnél

Végleg eldőlt McNamara védelmi miniszter áthelyezése

A tél első szmogriadója a fővárosban

Életfogytiglani fegyházbüntetést kérnek a Haneda reptéri robbantóra, a szélsőséges Aonóra

Pénzszállító teherautóval ütközött és felborult egy kamion

Sikeresen végződött egy szívbillentyű-átültetés egy halottból egy kislányba

Kilencszázezer jennek kelt lába, kiraboltak egy bankfiókot Kagosimában

(november 29.)

Ezeket a címeket akár kőbe is véshették volna, annyira nem volt bennük semmi rendkívüli.

Egyik cikk sem rendítette meg egy hajszálnyit sem.

Ezután merült fel benne az öngyilkosság gondolata, mintha csak piknikezni készülne, ám ha mindenképpen tudni szeretnénk a miértjét, hát kénytelenek vagyunk arra a következtetésre jutni, hogy azért lett öngyilkos, mert az égvilágon semmi oka nem volt rá.

Nem volt éppen szerelmi bánata, vagy ha mégis, őt nem olyan fából faragták, hogy ilyesmi miatt ölje meg magát. Pillanatnyilag pénzügyi gondokkal sem küszködött. Szakmáját tekintve reklámszövegíró volt, az ő műve például az Ötszín gyógyszergyár Husshajtó nevű gyomorbántalmakra való gyógyszerének tévéreklámja:

Siper-söpör

Nem gyötör

Hiss! Hess! Huss!

Csak beveszem és már indulok is!

Tartották annyira tehetségesnek, hogy akár a saját lábán is megállhatna, de neki esze ágában sem volt önállósítania magát. Megelégedett azzal, hogy a Tokyo Ads nevű cégnél dolgozott, és megkapta onnan havonta, ami járt. És ami azt illeti, egészen tegnapig megbízható és szorgalmas munkavállaló volt.

Hja, tényleg! Jobban belegondolva megvan, mi vezette az öngyilkosságra.

Annyira unott testtartással olvasta a délutáni kiadást, hogy a közbülső lapok kipotyogtak, és beestek az asztal alá.

Ő ezt nagyjából úgy nézhette végig, mint ahogy a lusta kígyó szemléli a levedlett bőrét. Idővel aztán olyanja lett, hogy felvegye. Tulajdonképpen ott is hagyhatta volna, de aztán már maga sem tudta, hogy végül a szokások miatt látta jobbnak felvenni, vagy inkább valami sokkal hatalmasabb elhatározás, mint mondjuk a világ rendjének helyreállítása késztette erre.

Mindenesetre bemászott a billegős asztalka alá, és kinyújtotta érte a kezét.

És akkor olyat látott, hogy attól koldult.

A földön heverő lapokon egy csótány figyelt. És ez a fényesre suvickolt mahagóniszínű bogár irdatlan sebességgel menekülőre fogta, amint ő felé nyúlt, aztán bevette magát a betűk közé.

Ő azért felkapta a papírt, letette az asztalra azt az oldalt, amit épp olvasott, hogy átfussa, ami a kezében van. Csakhogy a betűk sorra csótánnyá változtak, mielőtt elolvashatta volna őket. Amelyiket el akarta olvasni, az már villantotta is vöröses hátát, és elszaladt.

„Szóval így működik a világ.”

Erre hirtelen döbbent rá. És azon nyomban leghőbb vágya lett meghalni.

Vagyis dehogy, ez csupán a magyarázat magyarázata.

Annyira azért nem volt biztos a dolgában. Csak úgy volt vele, hogy minek éljen tovább, ha még a betűk is mind csótánnyá válnak az újságban, és erre aztán kikristályosodott a fejében a halál gondolata. Ahogy a hósipka a piros postaládának egy téli napon: attól a pillanattól fogva neki is ugyanolyan jól állt a halál.

Élvezni kezdte a helyzetet, beugrott a gyógyszertárba altatóért, de sajnálta volna azonnal bevenni, szóval megnézett egy háromrészes filmet a moziban, kijött, majd beült nézelődni egy randibárba, ahova néha eljárt.

Ugyan a legkevésbé sem ébresztett benne vágyat az a feltehetőleg minden szempontból belassult trampli, aki mellette ült, ő sajnos késztetést érzett, hogy a tudomására hozza: „Képzeld, én mindjárt meg fogok halni.”

Könyökével kissé megbökte a lány vaskos karját. Az rápillantott, majd mint akinek emberfeletti erőfeszítésébe kerül, nagy nehezen odafordult hozzá ültében. Aztán elmosolyodott, nagyjából úgy, ahogy egy krumpli tenné.

– Jó estét! – köszönt Hanio.

– Jó estét!

– Milyen szép vagy!

– Hihi.

– Tudod, most mit fogok mondani?

– Hihi.

– Szóval nem.

– Nem mondanám, hogy elképzelésem sincs.

– Én ma este öngyilkos leszek.

A lány ahelyett, hogy meglepődött volna, teli torokból fölnevetett. Kitátott szája öblébe pedig egy szárított tintahaldarabkát hajított, és azt rágcsálta nagy nevetve az idők végezetéig. Hanio orra nem győzte szagolni a tintahal bűzét.

Közben megjött a lány barátnője, akit nagy karlengetéssel üdvözölt, Haniót pedig szó nélkül faképnél hagyta.

Ekkor Hanio is elhagyta a helyet, de eléggé fel volt háborodva, amiért nem hitték el neki, hogy meg fog halni.

Még bőven volt ideje, mégis ragaszkodott az aznapi utolsó járathoz, ha már egyszer azt választotta, így kénytelen volt kitalálni valamit, amivel eltöltheti az idejét. Bement pacsinkózni egy játékterembe. Megállás nélkül potyogtak a golyók. Pont akkor kell záporozniuk ezeknek, amikor mindjárt vége az életének, mintha bolondját járatnák vele.

Végre eljött az utolsó vonat ideje.

Hanio bement a peronokhoz vezető kapun, bevette a gyógyszert az ivókútnál, majd felszállt a vonatra.

2

Sikertelen öngyilkossági kísérlete következtében Hanio előtt légüres, ám csodálatosan szabad világ tárult ki.

Egyszer csak vége lett a mindennapjainak, amelyekről pedig azt hitte, örökké tartanak majd, és úgy érezte, ezentúl nincs lehetetlen. Mindegyik nap csak egyetlenegyszer jön el, egyenként mindegyiknek bevégeztetik, hogy ott sorakozzanak szépen fehér hasukat égnek meresztve, mint a békatetemek.

Beadta felmondását a Tokyo Adsnél, ami jól menő cég lévén nem sajnálta tőle a végkielégítést. Innentől kezdve az égvilágon senkivel sem kellett törődnie.

Egy ócska lap álláskereső rovatába a következő hirdetést adta fel:

„Élet eladó. Tegyen vele belátása szerint. 27 éves férfi vagyok. Teljes diszkréció, nem fog csalódni!”

Odaírta még a lakáscímét, a bejárati ajtajára pedig kitett egy papírt, amelyre iskolázott betűkkel a következőket írta:

Life for Sale!

Jamada Hanio

Az első napon, amikor megjelent a hirdetés, nem jött senki. Hanio a legkevésbé sem unatkozott a kiüresedett mindennapokban, mióta nem járt dolgozni. Heverészett a szobájában, és nézte a tévét, vagy a gondolataiba feledkezett.

Egyáltalán nem volt magánál, amikor beszállították a sürgősségire, így elvileg semmire sem kellett volna emlékeznie, de furcsamód azonnal határozottan felidéződött benne a mentőautóban töltött idő, amint szirénaszót hallott. Élénken emlékezett, ahogy hangosan hörögve feküdt, miközben mellette ült a fehérköpenyes mentős, és végig leszorítva tartotta a takaróját, nehogy leessen az ágyról a kocsi rázkódása miatt. Nagy anyajegy volt az orra tövében…

Mindenesetre ez az új élet meglepően kongott az ürességtől, akár egy bútorozatlan lakás.

Másnap reggel történt, hogy kopogtattak Hanio ajtaján.

Kinyitotta, és egy kis termetű, rendezett külsejű öregember állt ott, aki hátra-hátrapillantgatva gyorsan behúzta maga mögött az ajtót.

– Maga tehát Jamada Hanio?

– Én vagyok.

– Láttam a hirdetését.

– Tessék, fáradjon beljebb!

Hanio abba a sarokba vezette, ahol a fekete fotelok és a színben hozzájuk illő asztal állt. Mindehhez piros szőnyeg dukált, mert hát milyen lakása legyen az embernek, ha már dizájnerek között mozog?

Az öreg kobra módjára sziszegett, de udvariasan meghajolt, mielőtt leült.

– Maga tehát az, aki árulja az életét?

– Igen.

– Ahogy elnézem, fiatal, egész jó körülmények közt él, hát hogy jut ilyen az eszébe?

– Ne firtassa, ami nem tartozik a tárgyhoz.

– Nos hát akkor… Mennyiért is adja?

– Az a kérdés, hogy mennyit szán rá.

– Hogy lehet valaki ilyen felelőtlen? Legalább a saját életét próbálja meg beárazni! Mégis mihez kezdene, ha azt mondom, megveszem száz jenért?

– Ha annyi, hát annyi, nekem megfelel.

– Ne mondjon már ilyen badarságokat!

Az öregember elővett a mellényzsebéből egy papírzacskót, abból pedig öt ropogós, tízezres bankót húzott ki, és legyezőformában felmutatta, mint a kártyalapokat.

Hanio rezzenéstelen arccal vette át az ötvenezer jent.

– Nos, kérhet bármit. Nem fogom visszautasítani.

– Szóval – vett elő az öreg egy filteres cigarettát. – Ha ezt szívja, nem lesz tüdőrákja. Tessék, ha gondolja. Vagy aki az életét árulja, nem aggódik a rák miatt?… A kérésem egyszerű. A feleségem, egészen pontosan a harmadik feleségem huszonhárom éves. Épp egy fél évszázad a korkülönbség közöttünk. Csodálatos nő. Két melle kétfelé néz, elfordulnak egymástól, mint a durcás galambok. Az ajkai is. Egyik le, a másik felfelé, édesen-lustán mutatnak hátat egymásnak. Leírhatatlanul gyönyörű a teste. És a lába! Manapság a betegesen vékony láb dívik, de az övé, kérem, az a dús comboktól szépen, apránként keskenyedik lefelé, egészen a bokájáig, egyszerűen lenyűgöző. A hátsója pedig olyan formás kis domb, mint a friss vakondtúrás a tavaszi földben. Csakhogy ez a nőszemély nem átallott engem faképnél hagyni, és addig-addig kóricált, amerre a lába vitte, hogy mostanra valami koreainak lett a szeretője. Aki viszont nem akármilyen pernahajder ám, négy étterme van, de telekviták miatt két-három embert biztos eltett már láb alól. Magától pedig azt kérném, hogy férkőzzön a feleségem közelébe, melegedjen vele össze, és érje el, hogy az a koreai pont meglássa magukat intim helyzetben. Semmi kétség nem fér hozzá, hogy maga akkor elköltözik az élők sorából, de meglehet, hogy a feleségem is. Nos, mit szól? Én onnantól nyugodtan alhatok… Tehát csak ennyi. Menni fog magának ez a halál?

– Hm. – Hanio unottan hallgatta végig. – Csak vajon megvalósulhat-e ez a romantikus végkifejlet? Önnek leghőbb vágya, hogy bosszút álljon a feleségén, de mihez kezd akkor, ha ő örömmel és boldogan megy majd a halálba velem?

– Nem olyan nő az, hogy örüljön a halálnak. Ne magából induljon ki. Ő mindenáron élni akar. Ez nemcsak a homlokára van írva, hanem az egész testére mindenhova, mint egy mantra.

– Ezt miből gondolja?

– Nem kell sok hozzá, hogy maga is megtudja. No de a lényeg, hogy ügyesen haljon ám meg nekem! A szerződéstől ugye eltekinthetünk?

– Semmi szükség rá.

Az öreg megint sziszegett egyet, amíg gondolkodott.

– Van valami, amit szeretné, ha elintéznék magának, miután meghalt?

– Nem, tulajdonképpen nincsen. Temetésre és sírra sem tartok igényt. Csak egyet kérek: mindig is akartam egy sziámi cicát, de belegondoltam, hogy csak a gond lenne vele, így végül soha nem szántam rá magam, ezért lekötelezne, ha halálom után tartana helyettem egy sziámi macskát. És a tejet nem sima tálkában, hanem ideális esetben egy nagy lapátban adná oda neki. Amikor belefetyelte az első egy-két kortyot, akkor szeretném, ha a lapáttal megemelintené a cica állát. Az egész pofája csupa tej lesz, jól elázik majd. Ezt mindennap feltétlenül végezze el. Nagyon fontos, szépen kérem, hogy ne felejtse el.

– Egy kukkot nem értek ebből az egészből.

– Mert ön annyira konszolidált világban él. A mai megbízásában sincs egy szemernyi fantázia sem. Egyébiránt pedig, ha épségben megúszom, vissza kell adnom ezt az ötvenezer jent?

– Nem szükséges. Mindazonáltal szeretném, ha a feleségemet addigra már mindenképpen elintézné.

– Ez már gyilkosságra való felbujtás.

– Igaz. Nekem az a lényeg, hogy ő tűnjön el a föld színéről nyomtalanul, de nekem emiatt ne legyen a leghalványabb bűntudatom sem. Bőven elég, hogy ilyen csapások érnek, de hogy a tetejébe még bűntudatom is legyen, hát az már igazán sok lenne… Nos, akkor már ma este munkához is láthat. A járulékos költségeket minden alkalommal állom, csak egy szavába kerül.

– Munkához látok én, de hova menjek?

– Vigye magával ezt a térképet. Itt, a lejtő tetején áll egy luxus társasház, a Villa Borghese, abban a 865-ös ajtó. Tudtommal gyönyörű lakás a legfölső emeleten, de arról már nincs információm, hogy a nő mikor tartózkodik ott. Azt már a maga dolga lesz kideríteni.

– A felesége neve?

– Kisi Ruriko. A „Ruri”-t hiraganával írják, a Kisit ugyanúgy, mint a miniszterelnök nevét – közölte az öregember, és arcán szinte beteges indulat tükröződött.

3

Az öregember kiment, és becsukta az ajtót, de visszajött, és olyat mondott, amiről készséggel kijelenthetjük, hogy teljesen helyénvaló olyasvalaki szájából, aki életet vásárol.

– Ó, elfelejtettem valami fontosat. Semmi esetre se említse senkinek, hogy megbízásból cselekedett, azt meg pláne ne, hogy ki bérelte fel. Az alapvető üzleti morállal, gondolom, tisztában van, ha már áruba bocsátja az életét.

– Efelől nyugodt lehet.

– Írásba is adja?

– Elment az esze? Ha kisétál egy ilyen eskü szövegével, az olyan, mintha szétkürtölné, hogy engem felbérelt valaki.

– Az igaz.

Az öreg aggodalmában csak sziszegett elfuserált protézisével, és visszasiklott a lakásba.

– Igen ám, de akkor hogyan higgyek magának?

– Két dolgot tehet, vagy hisz nekem, méghozzá teljes mértékben, vagy kételkedik, de akkor ne bízzon bennem egyáltalán. Mindenesetre azzal, hogy idejött, és kifizetett, én hinni kezdtem abban, hogy létezik a világon bizalom mint olyan. És uram, szerintem igazán nincs oka aggodalomra, hiszen attól, hogy felbérelt, én még nem tudom meg, hogy ön kicsoda, nem igaz?

– Ugyan már. Ruriko elmondja, arra mérget veszek.

– Vagy úgy. Csakhogy engem az ilyesmi a legkevésbé sem érdekel.

– Mond valamit. Én is láttam már egyet s mást az évek során. A fizimiskája alapján tiszta sor, hogy rendben van. Ha pénzre van szüksége, írja ki az üzenőtáblára a Sindzsuku állomás főbejáratánál, hogy mondjuk „Pénz kell, holnap reggel 8, Life”. Én mindennap megfordulok az áruházakban, de úgyis unatkozom nyitás előtt, így ha reggel, akkor minél korábban, annál jobb.

Elbúcsúzott és elindult, de Hanio is kilépett utána az ajtón.

– Hát maga hova megy?

– Hogyhogy hova? A Villa Borghese 865-ös lakásába.

– Nocsak, maga aztán nem teketóriázik!

Haniónak eszébe jutott, hogy megfordítsa a „Life for Sale!” táblát az ajtón. Rögtön láthatóvá vált a túloldala, amin ez állt:

„Jelenleg nincs raktáron”.

4

A Villa Borghese olasz stílusban épült ház volt, egy lejtő tetején fehérlett ki a város összevisszaságából, így a térkép sem kellett hozzá, hogy messziről felismerje.

Bepillantott a portásfülkébe, ám egy lélek sem volt bent, csak egy üres szék, nem zavartatta hát magát, hanem továbbsétált befelé a lifthez. Úgy érezte, mintha lábát nem a saját akarata, hanem zsinórok hoznák mozgásba, és ez a felelősségmentes könnyedség egészen más emberre vallott, mint aki az öngyilkossági kísérlete előtt volt. Az élet pehelykönnyűnek tűnt.

Végigsétált a délelőtti hallgatásba burkolózó nyolcadik emeleti folyosón, és rögtön meg is találta a 865-ös ajtót. Becsöngetett, de bentről csak kellemes csilingelés hallatszott.

Lehet, hogy nincs itthon?

Ám Hanio meg volt róla győződve, hogy a nő ma reggel egyedül lesz a lakásban. Ilyentájt szoktak visszaaludni a kitartott szeretők, miután kikísérték a férfit.

És ha már így gondolta, akkor nem is engedte el egyhamar a csengőgombot.

Végre-valahára hallani lehetett, hogy valaki közeledik. Az ajtó kinyílt, de be volt láncolva, a résben pedig, amekkorát a lánc engedett, megdöbbent nő arca jelent meg. Hálóköntöst viselt ugyan, de nem frissen felriadt arc társult hozzá, vonásai élesen kirajzolódtak, és a legkevésbé sem volt nyomdahibás az ábrázata. És valóban, az egyik ajka le, a másik felfelé tartott.

– Maga kicsoda?

– A Life for Sale-től jöttem, hogy esetleg nem szeretne-e életbiztosítást kötni.

– Jaj, dehogy szeretnék! Még csak az hiányzik! Az életemet bízza csak rám, nem kell nekem biztosítás.

Hiába szólt vissza élesen, mégsem csukta be teljesen az ajtót, amiből arra lehetett következtetni, hogy valamicskét azért érdeklődik. Hanio vérbeli ügynökként már fél lábát sziklaszilárdan be is tette az ajtónyílásba.

– Nem kérem, hogy kösse is meg. Csak annyit, hogy hallgasson végig. Nem fog soká tartani.

– Nem, mert megharagszik az uram. És nem is vagyok úgy öltözve.

– Akkor visszajövök húsz perc múlva.

– Jó… – vacillált a nő. – Addig próbálkozzon más lakásokkal. Húsz perc múlva csöngessen újra.

– Rendben.

Hanio visszahúzta cipőjét, az ajtó pedig bezárult.

Húsz percet várakozott a fotelban a folyosó végén lévő ablaknál. Onnan le lehetett látni az utcákra, amelyek a téli nap sugaraiban fürödtek. Pontosan kivehető volt, hogy a város szét van cincálva, mint egy termeszvár. Persze ott lenn biztosan mindenki mondja a magáét, hogy

„Jó reggelt!”,

meg

„Mi újság a munkahelyén?”,

meg

„Hogy van a kedves felesége? És a gyerekek?”,

meg

„A nemzetközi helyzet egyre komolyabbra fordul.”

Csak közben senki nem veszi észre, hogy az ilyen beszélgetéseknek már az égvilágon semmi értelmük.

Elszívott két-három szál cigarettát, és felállt, hogy becsöngessen.

Ezúttal egyből kinyílt az ajtó, és a nő igen mélyen dekoltált halványzöld kosztümben invitálta befelé.

– Tessék! – szólt. – Iszol teát? Vagy inkább alkoholt?

– Micsoda fogadtatás egy ügynöknek!

– Nyilván nem biztosítással házalsz. Azt helyből vágtam az előbb. Ha álca, hát legyen, de egy kicsit bele kell még jönnöd.

– Jó, azon leszek. Akkor kaphatnék egy pohár sört?

Ruriko nevetve kacsintott, átlibegett a szobán, és eltűnt a konyha irányában, hátrahagyva a karcsúságához képest túlméretezett fenekének emlékét.

Aztán koccintottak a sörrel.

– Na jó, és akkor tulajdonképpen ki is vagy te?

– Legyek akkor tejes?

– Tisztára hülyének nézel. De azt azért ugye tudtad, hogy milyen veszélyes helyre jössz?

– Nem.

– Akkor ki küldött?

– Senki nem kért, hogy jöjjek.

– Fura. Azt akarod mondani, hogy találomra nyomkodtad a bejárati csengőket, és lám csak, egyszer csak ott termett egy ilyen dúskeblű szépség, mint én?

– Igen, valami ilyesmi.

– Szerencsés egy alak! Nem hoztam hozzá ropogtatnivalót. Hülyén néz ki kora reggel chips a sörhöz? Jaj, de mintha lett volna sajt.

Elsietett, hogy feltúrja a hűtőszekrényt.

– Ó, egész jól lehűlt! – hallatszott a hangja kintről.

Egy tányérra salátaleveleket terített, azon hozott valami fekete dolgot.

– Na, ezt kapd ki!

Ott nem stimmelt a dolog, hogy Hanio háta mögé került.

Abban a pillanatban hátulról valami hideget szorítottak Hanio arcához. Lefelé sandítva látta, hogy egy pisztolyt. Különösképpen nem volt meglepve.

– Ugye, milyen kellemesen hideg?

– Igen. Mindig a hűtőben tartja?

– Aha, ki nem állhatom a meleg fegyvereket.

– Megadja a módját, nem mondom.

– Te nem félsz?

– Nem.

– Palira veszel, mert nő vagyok. Na, majd szép lassan köpni fogsz nekem, szóval igyad csak a sörödet, de mondj hozzá egy kis üdvözlégy Buddhát!

Ruriko óvatosan elvette a pisztolyt, megkerülte a férfit, és leült vele szemben a fotelba. A fegyvert továbbra is rászegezte. Hanio érdeklődve szemlélte, hogy míg az ő keze a söröspohárral meg sem rezdül, Rurikóé remeg, mint a nyárfalevél.

– Ügyesen álcáztad magad. Koreai vagy, igaz? Mióta élsz Japánban?

– Kikérem magamnak! Tősgyökeres japán vagyok!

– Ne hazudj! Az uram csatlósa vagy, mi lennél más? Biztos Kim vagy Lee az igazi neved.

– Na jó, akkor lenne szíves elmondani, mire alapozza ezt a lázálmát?

– Milyen higgadt vagy. Kizárt, hogy rendes polgári foglalkozásod legyen… Kénytelen vagyok még egyszer elmagyarázni azt, amit valószínűleg már magadtól is tudsz. Ő ugyanis annyira féltékeny, hogy tegnap este is valami teljesen légből kapott üggyel gyanúsított meg, amit igen nehezen viseltem, de ezek szerint most már rám állítja az embereit. Ráadásul nemcsak távolról figyeltet, hanem be kell pofátlankodniuk a lakásomba, hogy megpróbáljanak elcsábítani, és ez a próbatétel. Na, ebből nem eszik! Ha csak egy lépéssel is közelebb jössz, lövök! Amúgy is tőle kaptam ezt a pisztolyt önvédelemre, és mindig elmondja, hogy aztán ügyesen használjam ám… Tényleg, az is lehet, hogy te nem is tudtál az egészről, csak belerángattak. Te vagy az, aki csapdába esett!… Szóval fogalmad sem volt, hogy téged választottak arra a szerepre, amivel bebizonyítom a hűségemet, mivel megöllek.

– Nocsak. – Hanio unott tekintettel méregette a nőt. – Ha már úgyis meg kell halnom, akkor inkább csak azután, hogy lefeküdtünk egymással. Megígérhetem, hogy ha megteszi, utána már szívesen megöletem magam.

Mintha csak egy domborzati térkép sűrű magasságvonalait tanulmányozná, Hanio szemében egyértelmű volt, hogy Ruriko egyre idegesebb.

– Nem tudok olyat mondani, amin meglepődnél. Csak nem az ACS-nek dolgozol?

– Van ilyen nevű tévécsatorna?

– Nem vicces. Szóval az Asia Confidential Service embere vagy.

– Egyre kevésbé értem.

– Tuti az vagy. Jaj, de hülye vagyok! Kis híján megöltem valakit, aztán ő meg a markában tartott volna egész életemben! Kigondolt egy romantikus forgatókönyvet, amivel igazán kezes bárányt csinálhat belőlem. Először nyírjak ki valakit, hogy ne lépjek félre, aztán majd ő, aki benne van a legjobb ötben országos viszonylatban, ha gyilkosoknak kell falazni, lesz oly kegyes, és életem végéig gondoskodik rólam. Huh, elég para. Te meg leszel szíves hamar közölni máskor, hogy az ACS-től vagy.

Ruriko önszántából döntött úgy, hogy a pisztolyt a párnára hajítja maga mellé.

– Igazán mondhattad volna hamarabb is, hogy az ACS küldött – ismételte meg Ruriko.

Hanio elhatározta, inkább ráhagyja, hogy ne legyen olyan macerás a dolog.

– Szóval akkor hozzá jöttél. Nem tudtam, hogy az életbiztosítás a jelszó. Jó, legyen, de mondjuk ő is szólhatott volna nekem előre. Mindenesetre a színészi teljesítményed eléggé gyatra volt. Még újonc vagy az ACS-nél, ugye? Mégis hány hónap kiképzést kaptál?

– Hatot.

– Az nem túl sok. Azért az már valami, hogy ennyi idő alatt a délkelet-ázsiai nyelvektől kezdve több kínai nyelvjárást is meg tudtok tanulni!

– Aha, azon vagyunk.

Kénytelen volt elkenni a választ.

– Hát nem vagy egy ijedős fajta. Lenyűgöző.

Ruriko megkönnyebbült arccal dicsérte meg, majd felállt és kinézett az erkélyen. Málladozó festésű, fehér kerti székek álltak kinn, és a hozzájuk tartozó asztal, amelynek az üvegén megült a tegnapi eső.

– Egyébként tőled hány kilométer fuvart kért?

Halvány fogalma sem volt róla, hogy mi micsodából mennyi, de ásítva felelte:

– Azt sajnos nem mondhatom meg.

– Persze, mert Laoszban nem jó az árfolyam. Ha vientiáni árakon hozzák Tokióba, legalább a dupláját kaszálják. A múltkori ACS-es fickó nem volt kispályás. Aranyat oldott fel királyvízben, elhozta, mint egy rekesz úgymond skót whiskyt, aztán visszacsinálta az aranyat, kinek jut eszébe, hogy ilyet egyáltalán lehet?

– Mindenki kiszínezve adja elő a sikereit, csak a szájuk nagy. Rajtam például krokodilbőrrel bevont aranycipő van, majd’ le is fagy a lábam.

– Erről a cipőről beszélsz? – nézegette Ruriko leplezetlen érdeklődéssel Hanio lábát, de hiába, mert semmi nyomát nem tudta felfedezni az arany súlyának vagy csillogásának, ellenben ahogy lehajolt, Haniónak volt szerencséje bepillantást nyerni a két melle közötti mély szakadékba. Ez a hamvas, fehér völgy pedig úgy jöhetett létre, hogy azt a bizonyos, „egymásnak hátat fordító” két durcás mellet, amelyet az öreg emlegetett, akaratuk ellenére két oldalról egymásnak préselték.

A jelek szerint Ruriko púderezi ezt a helyet. Oda belepuszilni nagyjából olyan lehet, mint beledugni az orrunkat egy doboz hintőporba, morfondírozott Hanio.

– Hogy a búbánatba csempészitek be Japánba az amerikai fegyvereket Laoszon át? Hongkongon keresztül? Elég bonyinak tűnik. Pedig ott a tacsikavai bázis, egy köpésre tőle meg egy halom amerikai fegyver.

Hanio nem szállt be:

– Jut eszembe, mikor tér haza az ura?

– Délben hazaugrik egy kicsit. Megüzente, nem?

– Gondoltam, jövök valamivel korábban. Na, tehát akkor addig is jók vagyunk egy körre? – ásított még egyet Hanio, és levette zakóját.

– Több napja egy szemhunyásnyit sem aludtál, igaz? Használhatod az ő ágyát.

– Nekem nem az övé kell – markolta meg Hanio hirtelen Ruriko karját. A nő hevesen ellenkezett, kinyújtotta kezét, és megint megkaparintotta a pisztolyt.

– Hülye vagy? Meg akarsz halni?

– Így is, úgy is kinyír valaki, ha hazajön, ha nem. Akkor pedig nem mindegy?

– Nekem nem. Ha most megöllek, én életben maradhatok, viszont ha megjön az uram, és minket az ágyban talál, mindkettőnket megöl.

– Ez pusztán csak alapmatek. Mindazonáltal tisztában van vele, hogy milyen retorzió vár arra, aki ok nélkül likvidál egy ACS-est?

Ruriko holtsápadtra válva rázta meg a fejét.

– Ilyen.

Hanio odalépett a vitrinhez, kivett egyet a svájci népviseletes babák közül, és hanyatt fektetve egy mozdulattal félbehajtotta, mintha kettétörné a gerincét.

5

Hanio vetkőzött le először, és amíg bebújt az ágyba, komótosan kitervelte, mi legyen. „A lényeg, hogy minél tovább kihúzzam. Minél hosszabban, annál jobb. Annál nagyobb lesz az esélyem, hogy belép a pasas, és lelő.”

Úgy volt vele, hogy teljesen tökéletes módja a halálnak, ha aktus közben ölik meg. Öregemberhez nem illik az ilyen dicsőséges vég, de egy fiatal keresve sem találhat jobbat.

Az ideális persze az lenne, ha közvetlenül a megöletése előtt még nem sejtene semmit, mert kétség nem fér hozzá, hogy a legjobb halál a végsőkig fokozott kábulatból zuhanni fejjel lefelé egyenesen a vég felé.

De az ő esetében ez így nem fog működni. Noha érzi, hogy meg fogják ölni, muszáj húznia az időt, az üzlet mégiscsak üzlet. Kézenfekvő lenne, hogy a félelem és a bizonytalanság megakadályozza a szexuális élvezetet, csakhogy Hanióval más a helyzet. Számára már nem ismeretlen az a légüres tér, ami a halál előszobája, így nem is nagy ügy. Az odavezető út pedig csupán egy-egy pillanatnyi élet, neki meg nincs más dolga, mint a lehető legjobban kiélvezni és elnyújtani mindezt.

Ruriko eléggé biztos volt magában. A redőnyt tessék-lássék lerántotta az ablakon, de a függönyt már nem húzta be, és ebben az akváriumi alagutat idéző kék fényben vetkőzött készségesen meztelenre. Mivel a fürdőszoba ajtaja tárva-nyitva maradt, azt is tökéletesen látni lehetett, hogy a tükör előtt áll ruhátlanul, hogy parfümöt fúj a hóna alá, vagy hogy a füle mögé is ken egy kicsit belőle.

A hátától a fenekéig ívelő vonal lágysága azt sugallta, hogy jó lehet vele lenni. Hanio kezdett felhevülni a látványtól, de lehűtötte magát, hiszen ennyitől még nem szabad.

Végül aztán a nő egyszer körbelejtett az ágy körül azon ruhátlanul, majd kötelességtudóan bebújt Hanio mellé.

Bár tisztában volt vele, hogy nem éppen nászfelvezető társalgáshoz illő téma, Hanio nem tudta véka alá rejteni kíváncsiságát:

– Mi a csudának kell ehhez körbekorzózni az ágyat?

– Ez az én ceremóniám. A kutyák is ezt csinálják alvás előtt, nem? Egyfajta ösztön ez nálam.

– Kicsit meglepett.

– Na, de kifutunk az időből. Kezdd már el! – sürgette Ruriko fásultan, miközben szemét behunyva karját a férfi nyaka köré fonta.

Hanio bőven rászánta az időt, egyszer belekezdett, majd visszatért az előkészítő fázisba, megint próbálkozott, aztán újra vissza az alapokhoz, azt találta ki, hogy újra és újra felajzza a nőt, hogy húzza az időt. Csakhogy az első kísérletnél rájött, hogy itt egész másról van szó. Nem csoda, hogy az öreg annyira ragaszkodott Ruriko testéhez. Emiatt kis híján dugába is dőlt Hanio terve, de aztán nagy nehezen sikerült összeszednie magát.

El kellett érnie, hogy Ruriko úgy érezze, soha nem akarja abbahagyni, még ha az élete forog is kockán, Hanio pedig minden tudását felhasználta az ügy érdekében. A lényeg az volt, hogy folyamatosan játsszon vele, és amikor épp sajnálni kezdi a nő, hogy mindjárt itt a vége, akkor megajándékozza az örömmel, hogy még sincs. Tudta, hogy kifejezetten jó ebben, a kis szünetek jól időzített közbeiktatásában. Ruriko egész teste üde rózsaszínné vált, és mintha lebegett volna a levegőben, miközben az ágyban feküdt. Rab volt, aki könnyes szemmel küszködi föl magát a tetőablakon beszűrődő fényig, csak hogy aztán megint visszazuhanjon a mélybe.

Hanio rohamra indult, majd megpihent, aztán megint újra elölről, de amint ténylegesen nekidurálhatta volna magát, félő volt, hogy belepottyan Ruriko rejtélyes csapdájába, így visszavonulót fújt, viszont akkor ő maradt hoppon, és kénytelen volt beérni azzal, hogy kábán bámulja a másik távolodó alakját az álmok lajtorjáján.

Mindeközben hallotta, hogy halkan fordul a kulcs a zárban.

Ruriko nem vette észre, arcán még vékony izzadságréteggel jobbra-balra ingatta fejét, és szorosan lehunyta szemét.

„Hát méltóztatott idefáradni!” – gondolta Hanio. Most pedig valószínűleg egy hangtompítós pisztoly vagy hasonló lesz oly kedves egy kis piros alagutat fúrni a hátában Ruriko melle felé.

Hallani lehetett, ahogy óvatosan becsukják az ajtót. Egyértelmű volt, hogy van a szobában valaki. Csakhogy nem történt semmi.

Haniónak nem volt érkezése hátrapillantani, de úgy volt vele, hogy ha már ennyi haladékot kaptak, akár fel is teheti az i-re a pontot. A főnyeremény persze az lenne, ha abban a pillanatban érné a halál. Nem mintha erre várt volna egész életében, de gondolta, nekiesik a sült galambnak, ha már volt szerencséje hozzájutni, tehát fejest ugrott Ruriko tökélyre fejlesztett csapdájába. Mivel az utórengések is elültek már, és mégsem történt semmi, ő kobramód felemelte fejét, és hátrafordult Ruriko teste fölött.

Elhízott, fura figurát pillantott meg sárgabarackszínű, szokatlan formájú felöltőben, svájcisapkában, aki egy méretes vázlatfüzetet terített a térdére, és elmélyülten rajzolt.

– No, maradj csak, ahogy vagy! – vetette oda foghegyről, majd újra a papírra figyelt.

Hangja hallatán Ruriko azonnal felpattant. Haniót meglepte az a véresen komolynak tűnő rémület, ami a nő arcára kiült.

Ruriko nagy lendülettel megrántotta a lepedőt, magára tekerte, és felült az ágyban. Ennek köszönhetően Hanio anyaszült meztelen maradt, de jobb híján ő is leült az ágy szélére, és oldalra sandítva hol Rurikóra, hol a középkorú pasasra pillantott.

– Miért nem lősz? Miért nem ölsz már meg? – üvöltötte Ruriko artikulálatlan hangon. Minden átmenet nélkül sírva folytatta: – Tudom, mire készülsz. Lassú tűzön sütsz meg.

– Jáj, nem kell a nyafi. Nyugi, csak nyugi. – Idegesítő japánsággal beszélt, Haniót levegőnek nézte, és láthatóan nem bírta még letenni a ceruzáját.

– Éppen most csináltam rajzot. Szerintem jól sikerült. Igazán jól kinézett, ahogy mozogtatok. Megszállt az ihlet, tudnátok csöndben maradni még egy kicsikét?

Ezért Hanio és Ruriko kénytelen volt hallgatni.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Kaisei HarunoUmi – SIL Open Font License
Nanum Myeongjo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0