Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

S. A. Barnes

Dead silence

Tor Nightfire, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 107 5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022, S. A. Barnes

© Hungarian translation 2022, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Anyámnak és apámnak,

akik hagyták, hogy azt olvassak, amit akarok,

amíg nem ébresztem fel őket azzal, hogy

rosszat álmodtam.

Látjátok? Mondtam nektek, hogy megéri.

Egyébként nem hagynátok égve a

villanyt a fürdőszobában?

1

Most

Verux Béke és Harmónia Torony, Föld, 2149.

Megint hasogat a fejem, a koponyám hátuljából kiinduló izzó fájdalom végignyilall egészen az állam jobb oldaláig, és a társalgó túloldaláról egy halott ember integet felém kétségbeesetten. „Gyere ide”, könyörög a rémülettől tágra nyílt szemmel.

Vonakodva elfordítom a tekintetemet a hallucinációtól, és megpróbálok újra az összekaristolt, rozoga műanyag asztal túloldalán ülő eleven látogatókra figyelni.

– Elnézést, mit mondott? – Úgy érzem, megdagadt, nem forog a nyelvem. A gyógyszerek. Egyszerre túl sok és nem elég.

– Azt mondtam, hogy hazudik. – Reed Darrow türelmetlenül előrehajol. Egy idősebb, főnök típusú, fekete öltönyös, klasszikus órát viselő férfi járkál mögötte, szemöldökét elgondolkodóan összevonva, és szemmel látható rosszallással figyeli a beszélgetésünket.

– Miről? – Össze vagyok zavarodva. Ez nem túl nehéz mostanában, de Reeddel, a Verux Minőségbiztosítási Osztályának kezdő nyomozójával majdnem mindig tiszta fejjel tudok beszélni. Három hete, amióta a Raleigh mentőcsapata Verux-gondozásba adott, néhány naponta megjelenik itt.

Max Donovan, a másik látogatóm jó hangosan megköszörüli a torkát.

– A Verux segíteni akar. De ahhoz, hogy segíthessünk, neked is segítened kell nekünk.

Bátorítóan bólogat, ismerős arca számomra eddig szokatlan ráncokba gyűrődik. Amikor utoljára találkoztam vele, csak a munkáltatóm egyik nyomozója volt, de a jelek szerint azóta az egész minőségbiztosító osztály vezetője lett.

– Mindent elmondtam, amire emlékszem. – A Torony orvosai szerint a betört koponyám meggyógyult. És az egy hónapos út alatt vissza a Földre a Raleigh MedBay csapata minden létező vírusra, baktériumra és parazitára megvizsgált. Nem beszélve a három hete tartó „feltáró” diagnosztikáról és eljárásokról itt, a Toronyban. Az eredmény rendre ugyanaz: a vizionálás, a fájdalom és az emlékezetvesztés valószínűleg pszichés, nem pedig fizikai eredetű.

Reed nem vesz rólam tudomást.

– Tudja, egyesek szerint maga, mielőtt beszállt abba a túlélőkapszulába, megölte a legénységét, hogy nagyobb részt kapjon a leletből.

Megmerevedek, a kezem ökölbe szorul, hogy ne kelljen megütnöm.

– Ezek után hazahozatta magát a Raleighvel, arra játszva, hogy majd bevesszük a meséjét az amnéziáról és a pszichotikus összeomlásáról, és szépen elbújhat a Toronyban – intett körbe, mintegy a levegőből odavarázsolva egy képet.

A Verux Béke és Harmónia Torony az összetört és sérült emberek lerakóhelye. Ide kerültem én is. A Veruxnak minden más társaságnál több hajója és embere dolgozik az űrben. És néha előfordul, hogy a dokkolóbilincsek nem oldanak ki. Vagy egyesek nem képesek kezelni az évekig tartó elszigeteltséget az űrben. Vagy egy hűtőfolyadék-szivárgás elszennyezi az oxigént, visszafordíthatatlan pusztítást végezve az agysejtekben. Van, hogy megtörténik a baj. Esetleg épp veled. Akár úgy, hogy nem is emlékszel rá.

Kiszáradt torokkal próbálok nyelni egyet.

– A legénységem… halottak, de nem én öltem meg őket.

– Továbbra is ki akar tartani a története mellett? – kérdezi Reed egy pillanatra felvillanó mosollyal. Felemel egy összehajtott papírlapot – valódi papír, ami azt jelenti, hogy a Verux legmagasabb szintjeiről jött. – Figyeltük a K147-et – teszi hozzá.

A szektor nevére összerándulok. Ott vesztettem el mindent.

– És? – kérdezem.

– Mozgást észleltünk, Claire – feleli Max szelíden.

Nem létezik. Elzsibbad a szám, és hangos zúgás keletkezik a fülemben.

– Az Aurora? – suttogom.

Max bólint.

– A szellemhajója úton van, Kovalik – szúrja közbe Reed önelégülten.

Max előrehajol a székben, és egyenesen a szemembe néz.

– Talán ideje, hogy újra elmondj nekünk mindent. Az elejétől.

2

Akkor

K147-es szektor, két hónappal ezelőtt

Kilazult egy csavar. Valahol.

Meglepő. Száz éve élünk más bolygókon és holdakon, még régebb óta röpködünk az űrben, de egy apró, rosszul beillesztett fémdarabka ma is elcseszhet mindent.

– Hogy haladsz odakint, Kovalik? – hatol be Voller hangja a sisakom csendjébe, elnyomva az oxigén halk, megnyugtató áramlásának hangját. Voller idekint valahogy hangosabb, mint odabent, élőben.

Nem veszek róla tudomást.

– Kovalik! – kiáltja a nevemet. – Hahóóóóó!

– Jól. De jobban haladnék, ha befognád a szád, és hagynád, hogy koncentráljak. – Nyúlok a csavarhúzóért, ami a ruhámhoz erősített szerszámkötélen himbálózik.

Voller sóhajt, ami inkább nyűgös nyafogásnak hangzik.

– Lourdes azt mondja, továbbra is ingadozás van a jelben, főnök. És ha hamarosan nem indulunk el, le fogjuk késni a csatlakozást a vontatóhoz.

Mintha csoportvezetőként nem tudnék mindezekről. Voller azonban szereti közölni a nyilvánvaló dolgokat, amitől rendkívül idegesítő tud lenni. Huszonhat hónapos „együttélés” után a legszívesebben meggyilkolnám ezért, meg a horkolása miatt, ami a szellőzőnyílásokon keresztül bedübörög a szállásomra, és nem hagy aludni. Sajnos remek pilóta.

Úgy teszek, mintha nem hallanám, és a jeladó hardverére összpontosítok, különösen arra a részre, ahol az újat összeolvasztottuk a régivel. A szoftverfrissítéseket fel lehet tölteni jelen keresztül bárhonnan, de a hardvert? Az kézi munka. És még sokéves gyakorlattal és kényes műveletek elvégzésére készült kesztyűben is nagy odafigyelést kíván. Elég letörni egy darabkát, vagy túl sok csavart elpotyogtatni, és egy egész hadművelet kell hozzá, hogy pótláshoz jussunk itt, a Naprendszer peremén.

Nem mintha létezne akár egy pótalkatrész is, tekintve, hogy ez az utolsó jeladó. Nem pusztán csak erre az útra, vagy erre a szektorra utolsó, hanem a legeslegutolsó. Számunkra legalábbis. Legközelebb fejleszteni kell a kommhálót – az űrhajó és a kolónia közötti valós idejű információáramlásra tervezett jeladó-hálózatot az egész Naprendszer területén. Ez azt jelenti, hogy egy Verux SmarTech gép veszi át az irányítást.

A gép talán majd kevesebb csavart fog elpotyogtatni.

De ha nem lesz többé szükség kommháló-karbantartó csoportra, akkor nem lesz szükség kommháló-karbantartó csoportvezetőre sem. Nem lesz szükség rám.

Erről van szó. Utoljára leszek idekint. Nemcsak mint csoportvezető, hanem úgy egyáltalán. Megszűnik számomra a végtelen űr békéje és csendje. Nem látom többé a parányi csillagok végtelen sokaságát magam körül. Nem integetnek vissza többé egy sötétségből előbukkanó űrhajó vidám fényei.

Elhessegettem ezt a gondolatot. Jó messzire.

Talán a vevőberendezés lesz az. Végigcsúsztatom a kezem a fém tartószerkezeten, felhúzódzkodom, át a másik oldalra, s közben megpróbálom elkerülni, hogy belegabalyodjak. A jeladóhoz és a hajónkhoz, az L1N4 – LINA – nevű kommháló-keresőhöz rögzítő kötelek megóvnak attól, hogy elússzak a semmibe, de közben rém idegesítőek.

Meghúzok minden csavart, amit csak találok, s végül sercegni kezd a kommunikációs csatornám.

– Megtaláltad, főnök – szól Lourdes, a kommunikációs szakemberem. Fátyolos hangja puhábban hangzik a fülemben. – Most áll vissza. Gyere be a hidegről!

A vörös LINA-pányván érezhető kis rántás jelzi, hogy valaki a kábelvezérlőknél várja, hogy ha jelzek, visszatekerjen. Talán Kane az, a szerelő, egyben parancsnokhelyettes. Nem szereti, ha bárki más hozzányúl a LINA mechanikájához, vagy egy olyan egyszerű dologhoz, mint egy csörlő. Bármi elromolhat, azt mondja. És a javítás lehetőségei korlátozottak idekint.

Nem mintha ez számítana most. Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ha végeztünk, a LINA-t le fogják selejtezni. Már akkor is öreg volt, amikor megörököltem azzal, hogy hozzam ki ebbe a szektorba. Viharvert, összekaristolt, túlmelegedett fémszagú; a légzsilip elöregedett keményhab tömítéseit rendszerint egy teljes napig tartó munkával lehet csak a kijavított formájában megtartani, még akkor is, ha a Verux minden hazatérésünk után egy ugyanolyan pocsék új tömítést rak be a helyére.

De nekem a LINA az otthon.

Leakasztom a jeladó szerkezetről a kék kötelet, és a végét visszaillesztem a ruhámon lévő megfelelő karikára. Eközben kesztyűs ujjaim súrolják a karabinert, amellyel csatlakozom a vörös kötélhez, a LINA-hoz és a jövőmhöz, ami már nincs.

Soha semmi másra nem vágytam annyira, mint idekint lenni. Távol mindenkitől. Ebben van az űr szépsége. Itt kint semmi sincs. Persze, csillagok, bolygók, kommunikációs jeladók, de nem emberek.

És most… mindennek vége.

Míg a kezem a retesz fölött lebeg, egy percig mérlegelem. Milyen könnyű lenne: a másik állásba kapcsolom a biztonsági reteszt, leakasztom magam a kötélről, aztán csak… elindulok. Elúszom. Végül választanom kellene, hogy halálra fagyok, vagy megfulladok, amikor a ruhámból kifogy a kakaó, de akkor is az én döntésem lenne. Az én döntésem idekint a csillagok, a messzeségben fénylő bolygók között, az űr tökéletes csendjében.

– Kovalik! – szólal meg Kane. – Készen vagy?

Nem. Nem vagyok. Nem arra születtem, hogy egy bolygón éljek. Vagy nem hosszú ideig, és biztos, hogy nem örökké. Űrhajó nélkül csapdában vesztegelsz. Csúnya dolgok történnek, ha nem tudsz elmenekülni. A puszta gondolattól, hogy állandóan a gravitációhoz legyek kötve, és megint rengeteg ember vegyen körül, felgyorsul a lélegzésem. Gondolom, ez azt jelenti, hogy először a fulladás okozna problémát.

– Kovalik csoportvezető, vetted? – sürget Kane.

– Claire? – szól közbe Lourdes.

– Gyerünk, Kovalik! – hallom Voller ingerült hangját. – Engem egy kis vörös meg egy csomag skót whisky vár a Ginsburgön. Csak mert nem tudod kezelni a…

– Pofa be, Voller! – vág közbe Kane.

Az ujjaim a biztonsági reteszen nyugszanak.

– Kovalik! Ne mozdulj! Jövök – mondja még Kane.

A könnyektől homályosan látok, elmosódik előttem a fényes csillagmező. Hát persze, Kane nem hagy csak úgy elmenni. Gondoskodik róla, hogy megmentsenek, mint egy gumikacsát a fürdővízből. Ehhez nagyon ért. Nem számít, hogy egy kacsának, akár gumi, akár más, nincs helye a vízen kívül.

Negyedóra kell neki, hogy felöltözzön, és egy szekunder kötélen átjusson a légzsilipen, miközben a hajónapló a szabvány protokoll szerint mindezt rögzíti, és továbbítja a Veruxnak.

Annál, hogy többé nem jöhetek fel ide, csak egy rosszabb létezik, az, ha bezárnak a Verux Béke és Harmónia Toronyba a Földön. Floridában. Már ami megmaradt belőle. Oda küldi a cég az összes törött tojásait. Hallottam, hogy aki egyszer idekerül, többé nem jut ki, még annyi időre sem, hogy felnézzen a csillagokra.

Mély lélegzetet veszek, és kitisztítom a látásomat.

– Ne! – mondom, és erővel elhúzom a kezem a kötelem közeléből. – Értettem. Tisztán és világosan. Pillanatnyi… működési hiba.

– Ja, persze – morogja Voller.

Elengedem a fülem mellett.

– Készen állok, ha te is, Behrens.

Kane húzni kezdi a kötelet, vele együtt lassan behúz engem oda, ahol biztonságban vagyok, még ha én pontosan az ellenkezőjét érzem is.

* * *

– Mi volt ez? – kérdezi Kane, mihelyt kilépek a zsilipből, és kibújok az űrruhából. A sisakkal együtt felakasztom arra a fogasra, amely fölött egy felkunkorodó végű mágneses szalagon a nevem áll. Nehéz túlcsorduló szeretet nélkül ránézni erre a tökéletlen szalagdarabkára – és minden másra a hajón –, egyszerűen azért, mert hamarosan el fog tűnni.

Kerülöm Kane tekintetét, miközben újra felveszem a kezeslábasomat a pólóm és a kompressziós sortom fölé. Manapság ritka az ilyen ragyogó kék szem, amiket a régi filmekben látni, és azt az érzést kelti benne, hogy Kane átlát rajtam.

– Semmi. – Ujjaimmal végigszántok a hajamon, az izzadságtól lucskos szőke tincsek a homlokomhoz tapadnak, és a szemembe lógnak. Most, hogy újra idebent vagyok, a pillanatnyi öngyilkos fantáziálásom ostobának és szánalmasnak tűnik. Azzal, hogy mentési akcióra kényszerítem őket, veszélybe sodorhattam volna az egész legénységemet. Lehet, hogy nem mindig jövünk ki jól egymással, az én dolgom mégis az, hogy megtartsam őket biztonságban. Annyira akartam ezt a munkát, hogy már azon gondolkoztam, ha elveszítem, kinyírom magam.

Ég az arcom, elhúzok Kane mellett, és a fejemet a rámpa korlátja fölött kidugva lenézek az alsó fedélzetre.

– Nysus! – kiáltok.

Semmi válasz.

– Nysus!

Egy másodperc múlva kihajol a kedvenc búvóhelyéről, a „szerver-karbantartó fülkéből”, amely épp csak egy kicsivel nagyobb, mint egy ajtóval ellátott zug a gépház mellett.

– Mi van? – néz fel rám hunyorogva, borzas fekete haján látszik, mennyit vakarta a fejét, tekintete álmodozó és türelmetlen, még jórészt arra koncentrál, amivel azelőtt foglalkozott, mielőtt kiáltottam neki. Talán a Forumon valamivel.

– Készen vagyunk? – kérdezem.

Bólint.

– Nyitva van.

A még mindig a közelemben álldogáló Kane-re ügyet sem vetve megfordulok, és elindulok felfelé a rámpán az alapszintre, majd végig a keskeny folyosón a kis konyhafülkén keresztül a hídra. Kane ide is követ, de lassabban halad, mert kissé meg kell hajolnia, hogy ne menjen neki a fej feletti paneleknek. Mint minden keresőhajó, a LINA is kicsi. Rövid menettávú jármű vagyunk. Vontató visz ki és vissza, és pakolja be az ellátmányunkat. A fedélzeten épp csak annyi hely van, hogy elférjen az ötfős legénység – a pilóta, a komm, a szerelő, a műszaki és a csoportvezető – és a munkánkhoz szükséges felszerelés.

Maga a híd alig nagyobb, mint azok a régimódi űrkabinok, amiket a Verux a társaság múzeumában kiállított. Egyszerre hárman férünk be. Négyen, ha a negyedik hajlandó megállni az ajtóban. De leülni csak a komm, a pilóta és én, a csoportvezető tud. Egyébként én a legtöbbször állok.

– Helyzet? – kérdezem Lourdestól, aki görnyedten, a fejhallgatója egyik felét a fülére szorítva ül a kommunikációs kapcsolótábla előtti székben. Göndör fekete haja újra kinőtt ott, ahol leborotválta, és az egészet féloldalt fonta copfba, távol onnan, ahol a fejhallgatóját szerette használni.

Megfordul ültében, hogy rám nézzen, arcán óvatosságot látok. Vékony arany nyaklánc csillog barna bőrén, a közepén lévő apró tokban szorosan felcsavart szentírás-töredék lapul. Az egyháza által kiválasztott igeszakasz.

– Épp a beállítást és a kapcsolatot ellenőrzöm. Biztos, hogy jól érzed magad?

– Jól vagyok – felelem élesebb hangon, mint szándékomban állt.

Meglepetésében felvonja a szemöldökét, láthatóan megbántódott, amitől megenyhülök.

– Csak egy kicsit… elszédültem.

A műszerfal előtti székben elnyúlva kikapcsolt biztonsági övvel ülő Voller felém fordul, hogy lássam, amint a szemét forgatja.

Lourdes mondana valamit, de ekkor a tekintete egy távoli pontra szegeződik, és kezét rászorítja a füléhez tartott fejhallgatóra.

– Beszélnünk kell – szól hozzám Kane, mihelyt előbukkan a folyosóról, mintha Lourdes és Voller ott sem lenne. De még ha nem lennének is itt, nem vállalom ezt a beszélgetést.

Nem veszek róla tudomást.

– Mehetünk? – nézek Vollerre.

– Mihelyt kiadod a parancsot – feleli az ujjait ropogtatva. Ezt csinálja a pókerben is. Én nem játszom velük, de épp elégszer figyeltem, hogy tudjam. Akkor csinálja ezt, amikor jó lapjai vannak. Olyankor türelmetlen, nehezére esik várni.

– Kovalik… – lép közelebb Kane.

– Nem volt semmi. – Úgy próbálom mondani, mintha igaz lenne. – Megcsinálod az elővizsgálatot?

– Hé, skacok! – kiált fel Lourdes. – Azt hiszem, találtam valamit.

– Persze, Kane, nem volt semmi – gúnyolódik Voller. – Ha Kovalik állandó lakos szeretne lenni a K147-es nagy-nagy semmi közepén, kinek mi köze…

Elfog a düh, mérgesen nézek rá.

– Én ezt nem…

– Fogd be, Voller! – szól rá velem egyszerre Kane. – Én vagyok a kijelölt orvos…

– Aki be akar bújni a bugyijába? – kap a szón Voller.

A döbbenettől megdermedek.

– Vigyázz a szádra! – kiáltja élesen Kane.

– Miért véded örökké? – támad neki Voller. – Nem vagyunk igazi csapat. Egyszerűen csak ránk lőcsölték ezt a szar melót, azzal, hogy ez lesz az utolsó út. – Undorral rám néz. Ezek szerint én is része vagyok az említett szar melónak. – Ki a fasz akar állandó melót kapni itt kint?

Voller ebben nem téved. Normális körülmények között ez egy tizennyolc hónapos, vagy még annál is hosszabb út munkaszünetek, meglátogatható közeli kolóniák vagy a saját ágyban alvás leghalványabb esélye nélkül. Soha senki nem akarja, hogy a K147-en keresztül a kommháló legtávolabbi, L52-es szekciójához rendeljék.

Senki, kivéve természetesen engem.

Nyolc évvel ezelőtt kértem ezt a szekciót, amikor csapatvezető lettem, és a Verux alig várta, hogy megszabaduljon tőle. Amivel talán szereztem egy kis megbecsültséget. Nagyobb szabadság van idekint, ahol nincs, aki figyeljen, rendszerint új a csapat, és a tagok felváltva töltik be a posztokat. Én ezt jobban szeretem. A bónuszok ellenére ritka az önként jelentkező az L-K járatra.

Ezúttal különösen. Mivel ez az utolsó út, a rotáció még a szokottnál is hosszabb. Huszonhat hónap vagy még több, minthogy mi végezzük az utolsó ellenőrzéseket, az apró javításokat, mi vagyunk az utolsók, akik emberi kézzel érintik a jeladókat, mielőtt a robotok átveszik az irányítást.

Kane csak azért vállalta a feladatot, mert szüksége van a pluszpénzre. Voller akarata ellenére jött ide, mivel az összes jobb szektort olyan pilóták kapták, akiknek az arcán nem ül az az állandó önelégült vigyor, és vélhetőleg nincs személyiségzavaruk. Lourdes még zöldfülű, épp csak túl van a kiképzésen, neki oda kell mennie, ahova a társaság küldi. És Nysus, hát, Nysus az Nysus, és kész. Amíg van hozzáférése a Forumhoz, nem érdekli, melyik szekcióban vagyunk.

– Tanúsíts némi tiszteletet! – mondja Kane, és ellépve tőlem megáll Voller széke fölött. – Nem te vagy itt a főnök.

– Talán nekem kéne – vág vissza Voller kihívóan, miközben rám néz, hogy na rajta, mondjak valamit.

Közbe kéne szólnom, leállítani a szópárbajt, mielőtt tettlegességig fajulna. Elméletileg én vagyok a főnök. Legalábbis még egy kis ideig. De nem tudom rávenni magam, hogy megszólaljak. Mintha az utolsó csepp energiám is ráment volna arra, hogy a helyén hagyjam a kötelet, és most nem tudok erélyt mutatni. Különben is, mi értelme lenne?

– Hé! – kiált újra Lourdes. – Azt mondtam, hogy azt hiszem, találtam valamit!

Kane visszalép mellém, de az arca még lángvörös a dühtől. Ha Kane vitába keveredik valakivel, rendszerint hidegvérrel felülkerekedik. Mondom, rendszerint.

Úgy vettem észre, a rotációs rendszerben a ciklus vége felé mindig megnő a feszültség, de ők ketten szinte a hajóra szállás első percétől fogva a legszívesebben egymás torkának estek volna. Igaz, hogy Kane a LINA hajtóművének és az egész hajó működésének a felelőse, de Voller az, aki irányítja. Örökös konfliktusban állnak egymással: egyikük a hajó testéért, másikuk a hajó agyáért felelős.

– Ó, remek – válaszolja Voller Lourdesnak, és fél kézzel végigsimít gyűrött pólóján. Ma a „BASSZ MEG” feliratú van rajta, alatta egy nyelvet öltő, mosolygó arccal. Nem tudom, felszólítás akar-e lenni, vagy csak egy üres káromkodás. Vollert ismerve valószínűleg mindkettő. – Végezd csak a dolgod! Ki tudunk most menni innen?

Lourdes nem figyel rá.

– Egy automata vészjelzés. Azt hiszem – teszi hozzá. – Egy R-5-ös ismétlő jeladó adja ki.

Halvány érdeklődés támad bennem.

– Idekint? – kérdezem meglepődve. Errefelé nincs semmi. A Verux kutatóhajóinak még a frissített hálózat mellett is jóval hatótávolon kívül kell lenniük. Hacsak valamelyikük nem fordult vissza idő előtt.

– De nagyon fura. Se hajónév, se személyre szabott üzenet, se más adat. Csak koordináták és az előreprogramozott S.O.S. És nem a vészhelyzeti csatornán sugározza. – Lourdes rövid szünetet tart. – Legalábbis nem azon a vészhelyzeti csatornán, amit most használunk. – Töprengve ráncolja a homlokát, körbefordul a székben, felkapja a tabletjét, ujjai röpködnek rajta, miközben lekérdez valamit.

– Csak egy visszhang. Régi adatok. Valószínűleg az új hardvernek van valami köze hozzá – szól Voller unottan.

– Nysus! – kiáltom bele a levegőbe. – Figyelsz? – Alig pár napja voltunk úton, amikor rájöttem, hogy zseniális, de introvertált technikusom úgy huzalozta a belső kommunikációs csatornákat a hídon és a közös helyiségekben, hogy állandóan nyitva legyenek. Így mindig hallja, hogy mi történik, még ha úgy dönt is, hogy nem reagál rá.

– Az… lehet – feleli Nysus egy pillanat múlva. A hangja, mint mindig, visszafogott, szórakozott. Mintha egy másik hajón lenne, nem azon, ahol mi, többiek, és épp rosszkor alkalmatlankodunk. – A frissítés lehetővé teszi, hogy a hálózat gyengébb jeleket is tudjon venni. Valami átfedést, életlen jelet csíphettünk el.

– Látod? Én megmondtam. Szellemjel. – Voller megpördül a székében, koordinátákat ütöget be, mire a hajtómű alapjáratról teljes üzemre kapcsol. A padlón keresztül érzem a dübörgését. – Gyerünk! Nagyobb és jobb dolgok várnak ránk. Még rád is, Kane.

Kane a rekeszfalnak támaszkodva bemutat neki.

– Vagy az is lehet, hogy a vártnál nagyobb távolságra lévő hajó jelzését fogjuk. Az új hardver százhúsz százalékkal hatékonyabb – mondja Nysus.

Voller felnyög.

Az indokolatlan remény derűt és elszántságot vált ki belőlem.

– Ha ez egy vészhelyzet, akkor kötelességünk megpróbálni segítséget nyújtani – mondom némi kivárás után, és igyekszem normális hangon beszélni, mintha – miután már feladtam a reményt – ez nem a kivégzés elhalasztása volna.

– Nem, nem, ne is gondolj rá! – fordul hátra ültében Voller, és ujjával felém bök. – Tudom, mire gondolsz. Ha lekéssük a randit a Ginsburggel, egy újabb hónapra itt ragadunk. Amit nem fizetnek ki. Csak mert neked nincs hova menned, a Szállítási Osztály visszautasított, úgyhogy hátralévő életedben íróasztali munkára vagy ítélve, ez nem jelenti azt, hogy mi, többiek ugyanebben a cipőben járunk.

Hangja kellemetlenül harsányan szól ezen a kis helyen. Semmi olyat nem mondott, amit Kane, Lourdes és Nysus ne tudna, de hangosan kimondva hallani a tényeket a megszégyenítés egy új szintjét jelenti.

A szégyen pírja önti el az arcomat, és nem tudok Kane szemébe nézni. Ha ennél is több bizonyítékra lenne szüksége arról, hogy min gondolkoztam odakint, az utolsó űrsétámon…

– Én azt mondom, ha ez nem a vészhelyzeti csatornán jön, akkor ez nem vészhelyzet. – Voller felemeli a kezét. – Ki ért egyet velem?

– Voller – kezdi Kane, és undorral rázza a fejét.

– Csakhogy ez nem egy nyavalyás demokrácia – szólok közbe, és magam is meglepődöm, milyen erélyes a hangom. Nem jellemző rám, hogy erőszakkal érvényesítsem a hatalmamat bárkivel szemben. Soha nem vágytam arra, hogy csoportvezető legyek, ez csak annak az óhajnak a mellékterméke, hogy amilyen sokáig csak lehet, idekint maradhassak.

Kane felkapja a fejét, meglepődésében eltátja a száját.

– Szóval a helyzet – szólal meg ismét Lourdes. – A régi csatornán küldik a jelet. Azt hiszem, ez vészhelyzeti csatorna.

– De hát most mondtad… – kezdi Kane.

– Nem az a csatorna, amit most használunk – vág a szavába Lourdes. – A régin sugároznak. – Felemeli a tabletjét. – Utánanéztem. Az utolsó nagy frissítésnél, miután a Verux felvásárolta a CitiFuturát, megváltoztatták a vészhelyzeti csatorna meghatározását. Ez tizenöt, de lehet, hogy húsz éve történt. Még a mi időnk előtt.

Az ő idejük, de nem az enyém előtt. Talán Kane-é sem. Ő, azt hiszem, csak pár évvel fiatalabb nálam, márpedig tizenöt évvel ezelőtt tizennyolc éves voltam, épp kisétáltam a Verux szponzorálta csoportos otthonból, és egy képzési feladat elvégzése céljából felszálltam életem első Verux kutatóhajójára.

– Emlékszem – mondom. – Akkor volt a vállalategyesítés. Még az otthonban is nagy port vert fel.

– Igaza van – erősít meg Nysus.

– Miért használna bárki is egy régi csatornát? – értetlenkedik Kane.

– Nem biztos, hogy szándékos döntés. Úgy értem, tanultunk erről. Az automatizált vészjelzők… automaták. Ha bekapcsolnak, onnantól kezdve a programozásnak megfelelően működnek. Régi csatorna, új csatorna. – Lourdes vállat von. – Ez csak azt jelenti, hogy van valaki ott, jó messze, egy nagyon régi hardverrel.

Ez kizárja, hogy egy Verux felderítőhajó lenne. Azok, amikor néhány éve elindultak, mind a csúcstechnikát képviselték.

– Milyen messze? – kérdezem.

– A koordinátáim alapján? Mélyen a Kuiper-övezetben – feleli Lourdes. – Kilencvenvalahány órányira a jelenlegi helyzetünktől.

– Nem – mondja Voller, és megrázza a fejét. – Szó sem lehet róla. Épp az ellenkező irányban van attól a helytől, ahol találkoznunk kell a Ginsburggel, és kurvára nem a mi feladatunk.

– Ez senkinek sem a feladata – emlékeztetem. – A kommhálózat utolsó jeladói jóval az aszteroida-övezeten innen vannak. Ott ér véget az út, hogy úgy mondjam. Aztán már csak egy rakás kő, jég és említésre sem érdemes kis törpebolygók. Sokmilliárd kilométer távolságra minden egyébtől. Ami e pillanatban nem hangzik olyan rosszul.

– Pontosan! – csattan fel Voller. – A kibaszott semmi közepén, ráadásul veszélyes. Lemennénk a térképről, ki az ismert űrből, oda, ahol mindenféle random szarság kóvályog a nagy semmiben. A vállalat nem várja el, hogy egy kommháló-karbantartó csapat vacakoljon ilyesmivel. Ha annyira aggódsz a jel miatt, lépj kapcsolatba az Irodával, és szólj nekik, hogy küldjenek ki oda valakit!

– Hónapokba telne, mire egy másik hajó eljutna odáig – mutat rá Lourdes. – Ha fel kell lőniük egy…

– Semmit sem fognak fellőni – vág a szavába Voller. – Én mondom nektek, ez egy szellemjelzés.

A vitájuk hangjától még a szokottnál is erősebben cseng a bal fülem. Azon az oldalon rosszabbul hallok. Gyerekkori betegség. Egyedül a fülzúgás állandó zümmögését és recsegését hallom tisztán és hangosan. Gyerekkoromban a Verux-orvosok megpróbáltak javítani rajta, de csak azt érték el, hogy még hangosabban és még tisztábban cseng a fülem. Akkor azon is megpróbáltak segíteni, de én belefáradtam.

Lourdes kiegyenesedik ültében, és a válla fölött hátradobja a hajfonatát.

– Ezek szerint most te vagy a kommunikációs szakember, Voller? Erről van szó?

– Jaj, ne fárassz, te alapvetően baromi jó gyakornok vagy, és…

– Elég! – szólok közbe élesen.

Mindhárman rám néznek, és a nyitott csatornáján keresztül érzem Nysus várakozó csendjét.

– Valaki bajban van. Kötelességünk, hogy megpróbáljunk segítséget nyújtani. Ötödik fejezet, harmincharmadik pont. – Természetesen ugyanezek az előírások arról is rendelkeznek, hogy először kapcsolatba kell lépni a Verux Diszpécser Osztályával, ha ez egyáltalán lehetséges. De nem ez lenne az első szabály, amit idekint, távol azoktól a vállalati fószerektől, akik úgy hozták ezeket a szabályokat, hogy egy percre sem léptek ki a Föld gravitációs teréből, figyelmen kívül hagyunk. Mert például a Verux egyenruháját kellene viselnünk, és mindvégig beszíjazva kéne ülnünk a helyünkön. Mintha volna idekint rajtunk kívül más is, aki megláthat minket. Mintha lenne bármi, amibe belefuthatunk. És ha a mikrograv generátorunk tönkremegy, nagyobb bajban leszünk, mint amin a biztonsági övek segíthetnének.

Egyébként meg, ha kapcsolatban lépnénk a Diszpécser Osztállyal, meg kellene várnunk, amíg megkapják az engedélyt a menedzsment feljebbi lépcsőfokain állóktól, akik addig passzolgatják egymásnak az ügyet, amíg végre valaki hajlandó döntést hozni. Pedig ha valaki bajban van, akkor minden perc számít.

– Voller, állítsd be az irányt a Lourdes által megadott koordináták szerint! – adom ki az utasítást.

Voller már nyitja a száját, hogy tiltakozzon, és a mellettem álló Kane izmai megfeszülnek. De már döntöttem.

– Lehet, hogy én egy lecsúszott, sikerre ácsingózó parancsnok vagyok – mondom –, de ha szeretnéd, hogy ez a tipp-topp új munkád továbbra is a tiéd maradjon, akkor tedd, amit mondok, amíg újra a Ginsburg fedélzetén nem leszünk! Lehet, hogy nem érdekel, amit gondolok, de fogadok, az új parancsnokodnak, egy igazi parancsnoknak – tudok úgy tenni, mintha a szó nem lenne sértő – más lesz a véleménye.

Voller mogorván és a fogait jól hallhatóan egymáshoz csattintva becsukja a száját, és arccal előre megfordul a székében.

Lourdes széles vigyort küld felém. Derék gyerek. Szebb jövő előtt áll, mint mi, többiek. És ha másnak nem, annak örülök, hogy az utolsó körömben ő is benne van.

– Rendben, szólj, ha készen vagy! – szól oda Vollernek kissé eltúlzott türelemmel.

Várom, mit válaszol, hátha megpróbálja befolyásolni Lourdest.

– Én már akkor készen voltam, kölyök, amikor megszülettem – feleli duzzogva Voller, de közben a két keze habozás nélkül jár ide-oda a kapcsolótáblán.

Lourdes a szemét forgatja, de sorolja a koordinátákat.

Elfordulok, és indulok a kabinom felé. Már érzem, hogy túl… szűken vagyunk itt. Túl sok ember, túl sok indulat. Nem beszélve arról az érzésről, hogy hajszálon múlt, hogy megmenekültem a guillotintól.

Vollernek igaza volt; lehet, hogy még egy hónapot szereztem magamnak idekint. De a hónap leteltével nem lesz folytatás, nem lesz rejtélyes jel, amit kergetni lehet.

Vége. Ezután nincs több hajó, nincsenek a végtelen fekete háttéren ragyogó csillagok tűpontjai, nincs többé vezérlőmű.

Emberek lesznek mindenütt.

A gondolatra újra karmokként kaparászik a bordáimon a pánik.

Keresnem kell egy helyet, ahol élhetek. Valami otthonnak nevezhető, szekrény méretű fülkét, ahol az elkövetkező harminc évben hallani fogom a szomszédom köhögését, oda-vissza ingázok majd az izzadságszagú, tömött villamoson az „otthonom” és az íróasztalom között, rajta a többezernyi agyzsibbasztó oldalt kitevő képzési kézikönyvekkel, amiket az „évek alatt szerzett értékes tapasztalataim” alapján ellenőriznem és korrigálnom kell. Még csak harminchárom, illetve már majdnem harmincnégy éves vagyok, és mintha vége lenne az életemnek.

Kane utánam jön. Érzem őt a hátam mögött. A kérdését is, mielőtt kimondaná. A csöppnyi konyha küszöbére érve egy pillanatra megállok. A levegőben érezni Lourdes teájának narancsos illatát.

– Mondtam, hogy jól vagyok – szólok hátra. Ha most megfordulnék, néhány lépéssel mögöttem ott állna Kane a mellkasán összefont karral, az aggodalomtól felhős homlokkal. Tizenöt év alatt nyolc különböző legénységgel, harminchat különböző csapattaggal dolgoztam együtt. Voltak köztük másoknál ügyesebbek, gyakorlottabbak, és voltak… nagyobb kihívást jelentők. Hagytam, hogy az utolsó csapatban, az utolsó körömben benne legyen az az ember, akit úgy ismertem meg, mint akinek az enyémnél jobb süketduma-detektora van, és erkölcsi késztetést érez, hogy használja.

– Nem hiszek neked – közli csendesen. – Mondd el!

Mivel Kane -t külön kiképezték arra is, hogy az orvosunk legyen, többet tud rólam, mint bárki más a hajón. Ez sokkal jobban megnehezíti a vele való beszélgetést. Azok, akik hallották a történetemet, rendszerint akaratlanul is undorral vagy szánalommal vegyes perverz kíváncsisággal bámulnak rám, ami olyan érzést kelt bennem, mintha meggyaláznának. De Kane más.

Nem tudom, dühös legyek-e, visszavágjak, erősítsem meg a régóta őrzött határaimat, vagy engedjek a vágynak, hogy szembenézzek vele, kinyissam a számat, hadd találjanak utat a kikívánkozó szavak. Ez utóbbi vágy szinte szétfeszít belülről. Tudom, hogy tekintetét figyelmesen rám szegezve végighallgatna.

Már attól, hogy elképzelem, összeszorul a szívem, és melegség önt el.

Épp ez az, ami nem történhet meg.

Okolhatnám érte ennek az utolsó feladatnak a hosszú időtartamát, vagy a kiszolgáltatott helyzetemet, amibe azután fogok kerülni, hogy kirúgtak az egyetlen helyről, ahol azt csinálhattam, amit szeretek. Lehet, hogy ugyanezt a kötődést érezném bárki iránt, akinek kedves az arca, és együttérzően tud meghallgatni, aki véletlenül kéznél van, amikor közeledik életem legrosszabb pillanata.

Itt mégis többről van szó. Az elmúlt pár évben hallottam néhányszor Kane-t videochatelni a lányával. A hangjából áradó melegség és szeretet váltotta ki bennem ezt az erős és veszélyes fájdalmat.

Kane eléri, hogy úgy érezzek, mint egy ember. Hogy érezzek.

Jézusom! Van bármi, ami ennél erősebb, veszélyesebb?

Ökölbe szorítom remegő kezemet, és igyekszem nem tulajdonítani jelentőséget annak, hogy izzad a tenyerem.

– Nincs mit mondanom, és különben is dolgunk van.

Mintha Kane munkájába nem tartozna bele, hogy ellenőrizzen és megvizsgáljon bennünket. Különösen, ha valamelyikünk hajlandóságot mutat arra, hogy kilökje magát a semmibe.

– Claire – sóhajtja. – Néha halálra rémítesz, ugye tudod?

– Miért? – fordulok felé meglepetten.

Az arcomat fürkészi, én meg kényszerítem magam, hogy nyugodtan álljam a tekintetét.

– Normális dolog kiborulni attól, hogy a dolgok változnak, aggódni azon, hogy mit tartogat a jövő. De te? – Megcsóválja a fejét. – Még nem találkoztam olyan emberrel, aki mindenáron be akarta bizonyítani, hogy őt mindez nem érdekli. Ez rémítő.

Kane szavai gyorsan és fájó pontossággal találják el a legbelső, érzékeny pontomat, amitől visszahőkölök, a nyelvembe harapok, és ettől vagy a meglepetéstől könny szökik a szemembe.

De kihúzom magam, és az államat megemelve egyenesen a szemébe nézek.

– Akkor direkt jó, hogy már nem sokáig kell elviselned ezt a helyzetet.

– Claire… Nem így értettem…

– Nem érdekel, hogy értetted – felelem. – Látod? Igazad volt.

Megfeszül az álla, és vérvörös lesz az arca.

– Ellenőrizd Nysust, megad-e minden segítséget Lourdesnak, hogy követni tudja a jelzést! – Tök fölösleges utasítás, mert veszett kutyák, sőt személyes hőse, Berkeley Blue{1} reinkarnációja sem tudná Nysust távol tartani egy titokzatos jelzés követésétől.

Elfordulok Kane-től, és lépteimet felgyorsítva próbálok úgy tenni, mintha semmibe venném őt, miközben dagad bennem a büszkeség és a sértettség furcsa keveréke. Büszkeség, amiért legalább részben sikerült bolonddá tennem, és sértettség, mert valahogy még mindig számítottam rá, hogy érti, amit teszek.

3

– Itt vagyunk – szól be Voller kilencvennégy órával később a kabinom házitelefonján. – Egy végtelen nagy üres térből jön, főnök. – Amikor ezt mondja, árnyalatnyi vidámságot érzek a hangján.

A csalódottság tőrdöfése gyorsan jön, de nem váratlanul. Majd töröljük a jelforrást, azonosítjuk mint szellemjelet, és indulunk a Ginsburggel megbeszélt találkozó helyére. Talán még elérjük őket, ha hajlandók lesznek kicsit várni ránk, és visszavisznek bennünket.

Vissza a semmibe.

Az ágyam lábánál lévő nyitott tárolóláda elfoglal minden helyet a padlón. Átmászok az ágyon, hogy elérjem a telefon fali kapcsolóját. Nyitott helyzetbe állítom, hogy válaszolni tudjak.

– Rendben. Jövök.

Majdnem teljesen be vagyok pakolva. Nincs értelme várni vele, amíg elérjük a Ginsburgöt, hogy aztán kapkodni kelljen. Befejezem az ócska takaró összehajtását – a szélei a rengeteg mosás után is vörös foltosak a kosztól, és olyan rongyos, hogy már megvarrni sem érdemes –, és óvatosan begyömöszölöm a nyitott ládába. Elismerem, ennyi év után elég undorítóan néz ki, de ez is azon kevés holmi egyike, ami máig megmaradt nekem, ami ténylegesen az enyém, olyasvalakitől kaptam, aki ismert és szeretett. Az egyik sarkába két tökéletesen egyenes sorban bele van varrva a nevem és a lakóegységem száma. Anyám, aki a Verux által kiküldött orvos volt – az egyik a Ferris-előőrsön –, szeretett, és tudott is varrni.

Az előőrs még nem volt teljesen kiépült kolónia, mindössze egy sor egymáshoz kapcsolt Verux-lakóegység, ahol mindenre elszánt emberek a cégük támogatása nélkül próbáltak boldogulni. De ha túlélte volna az első tíz évet, és állandó, fenntartható lakhellyé változhatott volna a Marson, a Verux azonnal ott termett volna, hogy jogot formáljon az újabb kolóniára.

– Neked kell felelned a saját dolgaidért – mondta anyám, amikor először költöztünk a Ferrisre. Ötéves voltam, apám egy éve halt meg. Anyám kétségbeesésből fogadta el a veszélyes, de jól fizető állást. Állítólag nem jól viseltem apám halálát. Ráadásul az orvosi robotok ekkor már olcsóbbak voltak, és megbízhatóbbnak tartották őket, mint a háziorvosokat, akik helyébe léptek a Földön. Egyes bizonytalan eredetű forrásokra támaszkodó statisztikák szerint kevesebbet hibáztak. (Ámbár amikor hibáztak, olyankor tökéletesen melléfogtak, mint amikor az ütő akkora erővel célozza meg a labdát, hogy melléütve a játékos a lendülettől megpördül a saját tengelye körül. A robot ugyanis nem rendelkezik annak az embernek a fantáziadús gondolkodásával és kreatív problémamegoldó készségével, akit helyettesíteni hivatott.) – A lakóegységben nincs elég hely arra, hogy mindenki széjjelhagyja a cuccait. Itt vannak szabályok.

Próbált figyelmeztetni, de én még nem voltam telepes gyerek, csak egy elkényeztetett földlakó, aki hozzászokott a belélegezhető levegő fényűzéséhez, és ahhoz, hogy van hova elmenni otthonról, még ha csak a ház előtti emberektől zsúfolt járdára.

Anyám megmentett engem, élete utolsó percében is rólam gondoskodott. És mindenki mást is megpróbált megmenteni. Talán sikerült volna, ha több ideje marad – a Verux végül az ő kutatása alapján fejlesztett ki egy hatásos (és méregdrága) új vírusellenes szert.

Amit én baltáztam el neki.

Mezítláb, halkan lépkedek végig a folyosón, az üvegházból származó föld szemcséi a talpamra és a lábujjaim közé tapadtak. A szomszéd lakóegységbe vezető légzsilip előtt a levegő-visszaforgató légáramában lengedező fényes kék-fehér biztonsági kordonszalag láttán megtorpanok. A KARANTÉN szó úgy hullámzik, mintha élne.

Megrázom a fejem, és lenyomom az emléket, jó mélyre, le a takarót tartalmazó tárolóláda fedelével együtt. Amikor a kutató- és mentőegység megtalált, egyszerűen felkaptak, és már vittek is – csomagok, bőröndök nélkül. Ehhez a takaróhoz ragaszkodtam, pedig tizenegy évesen már túl nagy voltam ahhoz, hogy egy takaróból merítsek vigaszt. Azóta is ragaszkodom hozzá. Magam sem értem, miért, hiszen gyakrabban emlékeztet a hibáimra, mint az anyám.

Mielőtt elindulok a hídra, visszanézek a szállásomra. A falak kopár, üres, visszhangzó fémfelületek. Az ágyamon csak az ágynemű és annyi Verux-kezeslábas van, amennyivel kibírom a Ginsburgig. Itt most már semmi sem emlékeztet az otthonra, ami eddig ez a kabin volt. De jobb is, ha a rideg valóság képét tartom szem előtt. Csalásnak tűnt továbbra is úgy tenni, mintha inkább előbb, mint utóbb nem szűnne meg az otthonom. Így legalább – akárhány napom van még itt – inkább szembenézek vele, mint hogy ragaszkodjak egy reménytelen illúzióhoz.

Mindenesetre így látom. Mások talán másképp gondolják.

Az ajtón kilépve Kane-be ütközöm – a vállammal a mellkasába –, aki épp akkor lép ki a kabinjából, nyilván a diadalmas Voller hívására, vagy mert érzékelte a koordinátákat elért hajó lassulását.

– Csak utánad – lép egyet hátra, és int, hogy menjek, de közben kerüli a tekintetemet. Göndör haja összekócolódott, bal halántékán zsíros ujjlenyomat díszlik. Derékig nyitott elnyűtt kezeslábasa ujjai a derekán meg vannak kötve, látni az alatta lévő pamutpólót. Anyaga a hordástól elvékonyodott, és amikor elképzelem a puhaságát az ujjaim alatt, és hogy milyen érzés lehet az arcomat a mellkasára simuló pólóhoz nyomni, egy pillanatra kihagy a lélegzetem.

De csak egy pillanatra.

Szó nélkül elmegyek mellette. De a vállamban még érzem a váratlan érintkezés melegét és izgalmát.

Elég legyen, Claire! Ne csináld!

Voller alig várja, hogy átlépjem a híd küszöbét.

– Na látod, én megmondtam! – Széles karmozdulattal mutat a híd elején lévő kilátóablak felé, amely az űr egy üres területét mutatja. – Semmi.

– Vészjelzés? – kérdezem Lourdestól.

Felém fordul a székében.

– Idekint gyengébb. De a koordináták pontosak. – Gondterhelt arcot vág, sima homlokán ráncok keletkeznek. – Egyszerűen nem értem…

– Mert a kommháló felerősítette a vészjelzést – vág közbe Nysus a házitelefonban. – Most közelebb vagyunk a jelforráshoz, de ez azt jelenti, hogy közvetlenül a jeladótól vesszük a jelet. Már mi is kívül vagyunk a kommhálón, tehát a jelben sincs annyi kakaó.

Kívül vagyunk a kommhálón. Még sohasem voltam ilyen messze. Egyikünk sem volt. A munkánk szó szerint a kommháló. Azon élünk és dolgozunk, ahogy a pók sodorja és újrasodorja a selyemszálakat, ellenőrzi és újraellenőrzi a csatlakozási pontokat.

Nehéz ellenállni a csöppnyi szédülésnek, amikor az ablakon kibámulva olyan érzés fog el, mintha irdatlan magasságból bámulnék le a Föld felé. Vagy egy végtelen fekete óceán mélyére, amely lelkiismeret-furdalás nélkül egészben készül lenyelni minket, hogy nyomunk se maradjon ezen a világon.

– Mennyire vagyunk feltöltve? – kérdezem Vollertől. Ha bajba kerülnénk itt kint, az egyetlen elérhető távolságra lévő és vészjelzést venni képes jármű fura módon a miénk lenne. Ha ott lennénk, ahol lennünk kellene. De nem vagyunk ott.

– Azzal rendben vagyunk. – Voller egy legyintéssel elhárítja az aggodalmamat. – Akkor elhúzhatunk végre innen? – Előrehajol, hogy fölfelé kibámulhasson az ablakból. – Messze az ismert területen kívüli térségben járunk, és nem szeretném, ha pofán vágna bennünket egy nyavalyás aszteroida vagy valami.

Amióta ismerem, Voller hangján először érezni, hogy szorong.

– Megértem – válaszolom. – Mihelyt tisztáztuk a jelzést.

Felnyög.

– Nysus, szóval azt mondod, hogy az, amit veszünk, magáról a hajóról jön – mondom.

– Pontosan – feleli Nysus.

– De nincs semmiféle hajó! – kiáltja Voller, és végighúzza az arcán mindkét kezét.

– Valami van – néz rá dühösen Lourdes. Nincs olyan visszhangja, mint egy szellemjelnek. És itt kell lennie. De nem kapok összeütközésre figyelmeztető vészjelzést. És nem látok semmit sem az ablakból, sem a kameráktól – mutat Lourdes a híd elején lévő kis méretű, vastag üvegtáblákra, amelyeken a hat monitor sorakozik.

Csalódottság érződik a hangján. Érthető. A külső kameráink szinte minden létező szögből mutatják a hajónkat és a minket körülvevő térséget. Nincs viszont radarunk, mint a nagyobb utasszállító, katonai és felderítő hajóknak. Rövid hatótávolságú keresőknek, amelyek egyik jeladótól a másikig mozognak, nincs rá szükségük. Mi rövid utakat teszünk meg az ismert űrben, már feltérképezett, évek óta rendszeresen felkeresett célpontok között, messze elkerülve a nagyfiúk által használt forgalmas utakat, úgyhogy kevéssé fenyeget az a veszély, hogy összeütközünk valamivel.

De itt kint? Itt minden kicsit kevésbé biztos, kicsit kevésbé meghatározott. Olyan, mintha az erdőn keresztül keresnéd az utat, ahelyett, hogy a szépen kikövezett mágnesutat használnád.

Akkor hát… mi legyen most?

– Kapcsold be a faroldali munkalámpákat! – szólal meg Kane a hátam mögött.

Hátrapillantva látom, hogy a rekeszfalnak dőlve, a mellkasán összefont karral áll.

Voller gúnyosan lenéző tekintettel végigméri.

– Hidd el, főnök, észrevettem volna, ha elrepülünk mellette!

Kane elereszti a füle mellett a megjegyzést, és odajön mellém. Ketten egymás mellett teljesen betöltjük a híd közepén lévő nyitott teret. A karja súrolja az enyémet.

– És huszonöt százalékkal fordítsd el balra a hajót!

Hirtelen megértem, mit akar ezzel Kane.

– Csináld! – mondom Vollernek. Mindnyájunknak vannak vakfoltjaink. Nekünk, akik bolygón születtünk és nevelkedtünk, különösen.

Voller csóválja a fejét, de teszi, amit kérek, csak az orra alatt dörmög valamit.

– Tedd fel a hátsó kamera képeit az összes monitorra, Lourdes! – mondom.

A következő pillanatban bekapcsol az erős fénysugár, amivel a jeladókat szoktuk megvilágítani, hogy tudjunk dolgozni – meghúzni vagy kicserélni azokat az apró csavarokat. A monitorokon felvillan a szinte vakító fénysugár, és amíg a kamera beállítja magát, lemos minden képet, ami eddig betöltötte a képernyőket. És akkor…

– Beszarás! – leheli Voller.

A monitoron egy hajó úszik felénk merőlegesen, mint az űr fekete teájában egy fényes, fém citromszelet.

– Én nem… ezt te hogy…? – mered Lourdes a képernyőkre. Tényleg olyan, mint valami bűvészmutatvány. Ide nézzetek, és ta-daaa!

Kane rám vigyorog.

– Az űrben nincs olyan, hogy „lent”. – Ez a mondat annyiszor elhangzik a Verux kommháló-képzésen, hogy a végén viccként mondogatják egymásnak a csapatok. Egy korábbi utamon az egyik csapattagom, Gerta kirakott egy táblát a vécé fölé: „Lehet, hogy az űrben nincs »lent«, de itt nagyon is van! Légy szíves, célozz bele!”

De azt a gondolatot, hogy valami épp akkora valószínűséggel lehet alattad, mint feletted, nehéz ésszel felfogni az olyanoknak, mint mi, akik úgy nőttünk fel, hogy a föld a lábunk alatt, az ég meg a fejünk felett van.

A vágy, hogy visszamosolyogjak Kane-re, túl erős, semhogy leküzdhessem. Megadom magam, de csak egy pillanatra.

Ő a kelleténél egy másodperccel tovább tartja fogva a tekintetemet, ami úgy érint meg, mint egy kellemes áramütés.

– Várjunk, várjunk! – vonja újra magára a figyelmünket Lourdes. Hunyorogva nézi a monitorokat, aztán feláll, hogy átkukucskáljon Voller válla felett, amíg ő el nem hessenti, mint egy fülébe zümmögő szúnyogot. – Még legalább húsz kilométerre vagyunk tőle. Ez azt jelenti, hogy…

– Kurva nagy – közli Voller egykedvűen. Nyilván nem túl boldog attól, hogy egy ilyen méretű hajóval kapcsolatban tévedett. – Mit vársz tőlünk, főnök, mit kezdjünk ezzel? Kizárt dolog, hogy át tudunk hozni utasokat egy ekkora…

– Miért tűnik nekem olyan… furcsának? – Lourdes követi a hajó körvonalait a képernyőn, a lekerekített hátsó részt, a hegyes végeket, az egyetlen látható oldalon a sötét gombokként sorakozó ablakokat.

A felismerés váratlan disszonáns hangként kondul meg bennem. Nem. Az nem lehet.

– Nem láttam még ehhez hasonló utasszállító űrhajót – mondja Lourdes. – A tetején azok ott kémények? Mire? És mindkét oldalon nyitottak a fedélzetek. Az biztos, hogy nem jó. Attól az egész egy óriási üvegház. Ilyet senki sem csinál. Túl veszélyes.

Libabőrös leszek, és megint zúgni és recsegni kezd a bal fülem. Lourdesnak igaza van. Ilyet senki sem csinál… már. Az igazat megvallva tudomásom szerint csak egyszer csináltak ilyet.

Mellettem Kane mozdulatlanná merevedik.

– Szerinted is úgy néz ki, mint…

– Igen – felelem, vagy inkább súgom áhítattal. Újra nekifutok: – Igen, úgy néz ki.

Voller félig felemelkedik a székéből, hogy közelebbről megnézze.

– Nem. Ki van zárva! – Hitetlenkedve pillant hátra, ránk.

– Micsoda? – kérdezi Lourdes.

Kane krákog, de a szavak így is rekedten jönnek ki a száján.

– Nosztalgiát akartak kelteni vele. Hogy valami ismerős dologra emlékeztetve az utasokat, kényelmesebben érezzék magukat. A tervezők egy üdülőhajóról, egy földi óceánjáró szállodahajóról mintázták. Amikor még járhattak ilyenek. – Kis szünet után folytatja: – Apám és nagybátyám… akkoriban, még mielőtt a Verux felvásárolta a céget, a CitiFuturánál dolgoztak. Valami vízvezeték-szerelést végeztek a hajón. Meg a másikon, a testvérhajóján, már nem emlékszem, mi volt a neve.

– Cassiopeia – mondom halkan.

– Az – bólint Kane. – Kivonták a forgalomból… utána.

– De hát mi… – kezdi Lourdes.

– Megsemmisült. Felrobbantották! – szól közbe Voller, és ujjával a képernyő felé bök. – Végzetes motorhiba. A CitFutura mindenáron tartani akarta a fellövés dátumát, és valaki elbaszta. A CF belebukott ebbe a hibájába.

– Chatszobai pletykák, megalapozatlan spekuláció – szól bele Nysus a telefonba azzal a határozottsággal, amiből érezni, hogy információt keresve kutakodott a letöltött Forum-anyagokban. – Az eltűnését követően a kutató- és mentőhajók fémdarabokat találtak a tervezett útvonalán, amelyek leválhattak akár a hajótörzsről is. Vagy nem. A CitiFutura százszázalékos veszteséget jelentett be, de erre nem volt bizonyítéka. Akkoriban mindenkinek volt valami elmélete, aztán megkezdődtek a perek.

– Miféle perek? – Lourdes már majdnem kiabál. – Mégis miről beszéltek?

Elszakítom a tekintetemet a monitorokon látható valósággá vált rejtélyről, és Lourdesra nézek.

Elkeseredetten, magyarázatért könyörgő néma mozdulattal emeli felém mindkét kezét. Lehetetlennek tűnik, hogy ezt nem tudja, de aztán rájövök, hogy tipegő kisgyerek lehetett, amikor mindez történt.

– Az ott – mutatok a képernyőre – az Aurora. Az első és egyetlen luxusűrhajó. Minden kényelemmel felszerelve, amit csak el tudsz képzelni. Például arany vízcsapok. – Ez a részlet ragadt meg leginkább a fejemben.

– Valódi fapadló, igazi babkávéból főzött kávé, hús, ami egykor élő állat volt – sorolja tovább Voller egyszerre áhítattal és keserűséggel.

– Húsz évvel ezelőtt ötszáz űrutas és százötven fős legénység indult el a hajó első útjára, hogy bejárják a Naprendszert – mesélem. – Egy évre tervezték az utat. De hat hónap elteltével az Aurora eltűnt. A rajta lévőket halottnak nyilvánították.

– Ez volt az emberiség történetében az egyik legsúlyosabb űrkatasztrófa, egyben előkelő helyet foglal el a megfejthetetlen rejtélyek sorában – teszi hozzá Nysus, kissé túlzott izgalommal. Minden nerdnek eljön a maga napja.

Lourdes tekintete oda-vissza repked az Aurora monitorképe és közöttem.

– Mostanáig – mormolja.

– Igen. Mostanáig – felelem.

– Beszarás – suttogja, szándékosan vagy akaratlanul visszhangozva Vollert. – Hol volt egészen idáig? – kérdezi már normálisabb hangon.

– Fogalmam sincs – mondom, és összefonom a karomat a mellkasomon, mintha ezzel lelassíthatnám szapora szívdobogásomat. Az Aurora. Itt. – Pokoli messze van attól a helytől, ahol utoljára bejelentkeztek. Szerintem nem is kellett volna ilyen messzire kijönniük.

– Mert ide nem jön ki senki – dünnyögi Voller, de már nem olyan mogorván, mint az előbb.

Lourdes ujjai röpködnek a kapcsolótáblája felett, mire a monitorok villogni kezdenek, majd elmosódik rajtuk a kép, hogy kisvártatva újra megjelenjen, valamivel nagyobb méretben.

– Bocsánat, de a kamerák nem arra készültek, hogy ilyen messziről zoomoljanak. Ez a legjobb kép, amit be tudok hozni – magyarázkodik Lourdes. – De nézzétek, robbanásnak semmi nyoma rajta. Legalábbis ebből a szögből.

Igaza van. A hajó jobb oldala úgy fénylik és olyan makulátlan, mint az indításakor készült videókon, amiket a híradók számtalanszor lejátszottak az űrhajó felbocsátása, majd később, az eltűnése után.

A székemhez szögezve néztem ezeket a videókat a csoportos otthonban, és már akkor terveztem az utamat fel, a csillagokba. Ha néhány évvel idősebb lettem volna, koldultam, kölcsönkértem, zsaroláshoz folyamodtam volna, csak hogy bekerüljek annak a hajónak a legénységébe. Az indulása után hetekig álmodoztam a jövendő utasszállító űrhajókról, a majdani esélyekről.

– Sodródik – szólal meg Voller. – Nem működik a hajtómű.

– A chatszoba sem – fűzi hozzá Lourdes vonakodva. – Amióta először vettük a vészhívását, válaszolgattam nekik, de… semmi. Mit gondoltok, él még rajta valaki, vagy…

Hatszázötven ember. Hatszázötven holttest.

A hídon csend támad. A hajó hidegnek és mozdulatlannak tűnik, törzsén vékony rétegben dér csillog. Egyetlen kis hajóablak mögött sem pislákol életre utaló fény.

– A felvételek szerint az Aurorán volt víztermelő rendszer – szólal meg nagy sokára Nysus a telefonban. – De ennivalóból csak tizennyolc hónapra való. Gondolom, úgy számoltak, hogy ennyi idő alatt elérik őket, ha bajba kerülnének.

Csakhogy valami miatt nem ez történt.

– Úristen! – mormolja Lourdes a nyakláncán függő tekercses kapszulát húzogatva. – Szegény emberek! Szomjan halni idekint, tök egyedül, és…

– Ezt nem tudjuk – szól közbe vigasztaló szándékkal Kane. – Lehet, hogy beszálltak a mentőcsónakokba. Innen nem tudjuk megállapítani. – Éles pillantást vet rám, de én nem látom értelmét, hogy hazudjunk Lourdesnak.

Elképzelhető? Persze. De ha így történt is, azokat a mentőcsónakokat sem találták meg. És ha az utasok katapultáltak a hajóból? Mire ideért volna valaki, hogy megmentse őket, már rég elfogyott volna a levegőjük. Egy másfajta, de ugyanolyan szörnyű halál.

De nem nyitom ki a számat. Megmondták nekem, hogy „túl könnyedén fogom fel a halandóságot”. A Verux pszichológusa, akit a Ferris-előőrs után rendeltek oda, hogy kiértékeljen engem, címkézett meg ezzel az örökbecsű megállapítással, ami rajtam ragadt. E miatt a – még a gyerekkoromból származó – értékelés miatt nem vehettem részt a Verux felderítő misszióiban, és gyanítom, hogy emiatt nem engedélyezték, hogy csapatszállító parancsnoka legyek. Úgy látszik, a „könnyedén” szó értelmezhető úgy is, hogy „felelőtlenül”.

Ami nem igaz. Magamon kívül senkivel nem vagyok felelőtlen, és soha nem veszítettem el senkit a csapatomból. De annyit mondhatok: aki volt valaha olyan helyzetben, hogy látta meghalni mindazokat, akiket ismert, látta, amint lassan kialszik a fény a szemükben, és ettől a sajátos viselkedés, fura szokások, ízlésvilág és álmok varázslatos együtteséből egy rakás mozdulatlan, üres hús és csont lesz, az nemcsak azt érti meg, hogy az élet felbecsülhetetlenül drága, hanem azt is, hogy a halál teljességgel elkerülhetetlen. Nem számít, mit csinálsz. Az emberek, akiket szeretsz, egy napon meghalnak, néha hamarabb és gyorsabban és szörnyűségesebb módon, mint ahogy el tudnád képzelni. Néha egyenesen a te hibádból.

Jobban szeretek inkább szembenézni ezzel a különös, elkerülhetetlen valósággal, mint úgy tenni, mintha nem létezne. Ugyanígy inkább tartózkodom attól, hogy kötődjek valakihez. Bárkihez. Miért tegyem ki magam ennek a fájdalomnak? A jelek szerint azonban ezzel a felfogásommal elértem, hogy „szenvtelennek”, „hidegnek” tartsanak, sőt egyszer azt is hallottam, hogy „a frászt hozom az emberre”.

– Vissza kell mennünk – mondja Kane. – Értesítenünk kell a Diszpécser Osztályt. Ők majd kiküldenek valakit. Kutató-mentő egységet.

Méltányolom Kane optimizmusát, a belőle fakadó reménykedését. Ez is hiányzik belőlem.

Csakhogy itt nincs mit menteni. Itt csak egy szimpla visszaszerzésről lehet szó. És ha ez a helyzet…

Hosszan nézem az Aurorát, a sötét ablakait, a hideg hajtóművet, a valószínű luxust – és rémséget – odabent. Csak a szerkezet milliárdokba kerülhetett. Húsz évvel ezelőtti árakon.

Csúf kis gondolat ötlik fel bennem egy pillanatra. A szabályaink a régi tengerészeti törvényeken alapulnak. Még az olyan kevéssé ismert helyzetekre vonatkozók is, amelyek manapság ritkábban fordulnak elő, mint a csillagfénynél tájékozódó spanyol gályák idején.

De egy gazdátlan hajóroncs ma is egy gazdátlan hajóroncs.

– Mire vársz? – kérdezi Lourdes Vollertől, látva mozdulatlan kezét a kapcsolótáblán. – Tűnjünk el innen, és küldjük el a jelentést! – Összerázkódik. – Ez olyan, mintha egy tömegsírt bámulnánk.

Igaza van. És mégis… egytucatnyi azokból az arany vízcsapokból, amikről hallani lehetett – bevésve az Aurora név –, az elégnél is több lenne, hogy saját szállítócéget alapítsak. Ha nem a valódi piaci értékén, akkor a különlegességek/szuvenírek piacán biztosan értékesíteni tudnám.

Voller térde az idegességtől ugrál, de a keze továbbra is mozdulatlan.

Lehetséges, hogy most az egyszer Voller és én ugyanazon az oldalon állunk?

– Főnök? – néz rám bizonytalanul Lourdes.

– Claire – szól Kane, és a hangjából kiérzem a figyelmeztetést.

A hallgatásomra válaszul Voller megpördül a székével, és félrebillentett fejjel, elgondolkodva néz rám. Az, amit az arcomon lát, rímelni látszik a gondolataira, mert keskeny arca lassan mosolyra derül.

– Ó, igen – mondja, és rám mutat. – Pontosan. Erről az őrületről beszélek. A fenébe a Ginsburggel! Gazdagok leszünk!

Egy lendülettel visszafordul, beütögeti a koordinátákat, mire a LINA felgyorsul, és nemhogy távolodna, de közeledik az Aurorához. Enyhén imbolygunk a hirtelen irányváltástól, miközben bekapcsol a mikrograv generátor, újraszámolva, hogy merre van számunkra a „lent”. Egy pillanatra elfog a hányinger, de nem tudom eldönteni, a váratlan mozgástól-e, vagy az imént meghozott döntésemtől.

– Fogalmunk sincs, mi történt – szól hozzám Kane kissé eltávolodva, hogy legyen elég helye szembefordulni velem. – Azt sem tudjuk, biztonságos-e, hogy…

– Azzal nem ártunk, ha megnézzük – felelem, a karomat összefonva a mellemen.

– Nem ártunk? – ismétli Kane hitetlenkedve. – Viccelsz?

– Mi történik? Mit csinálsz? – támad Lourdes Vollerre az idegességtől egyre élesebb, magasabb hangon.

– A lelet megtalálásának törvénye, bébi – rikkantja Voller.

Elfintorodom. Úgy van, ahogy mondja, de azért nem kellene ilyen morbidnak lennie.

– Az mit jelent? – néz rám és Kane-re Lourdes.

De Kane kezét megadóan vagy csalódottan maga elé emelve hátralép, és kivonul a hídról.

– Azt jelenti, hogy mi találtuk meg az Aurorát, ami egy elhagyott roncs – válaszolom. Vagy legalábbis nincs rajta élő lélek, aki jogot formálhatna rá. – Ami azt jelenti…

– Hogy a miénk – vág közbe Voller.

{1} Steve Wozniak, „Woz”, Steve Jobs mellett az Apple Inc. társalapítója. Az ő hekker-álneve volt Berkeley Blue.