Neil Gaiman and Terry Pratchett: Good Omens

Copyright © 1990 by Neil Gaiman and Terry Pratchett

Hungarian translation © Horváth Norbert, 1998

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Neil Gaiman and Terry Pratchett: Good Omens

Berkley Books, New York, 1990

Fordította: Horváth Norbert

ISBN: 978-963-419-539-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-540-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Amazon Prime Video

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Lektor: Sarkadi Zsuzsanna

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

FIGYELMEZTETÉS

Gyerekek! Az Armageddon előidézése nagyon veszélyes. NE próbáljátok ki otthon!

AJÁNLÁS

Az írók szeretnének csatlakozni Crowley-hoz, a démonhoz, hogy G. K. Chesterton emlékének ajánlják ezt a könyvet.

Egy ember, aki tudta, mi történik.

KEZDETBEN

XB

Jó idő volt.

Mindennap jó idő volt, pedig már több, mint hét nap telt el, de az esőt még nem találták föl. Most viszont az Édentől keletre gyülekező fellegek az első vihar ígéretét hozták, nem is aprócskáét.

A Keleti Kapu angyala feje fölé hajtogatta szárnyát, hogy megvédje magát az első cseppektől.

– Sajnálom – mondta udvariasan. – Hol is tartottál?

– Azt mondtam, ez akkora pofára esés volt, hogy majdnem krátert ütött – ismételte a kígyó.

– Ah, igen – felelte az angyal, akit Azirafaelnek hívtak.

– Szerintem, mondjuk, egy kicsit túlreagálta a dolgot – folytatta a kígyó. – Mármint, első vétség meg minden. Egyébként sem értem, mit árt az, ha valaki tudja, mi a különbség jó és rossz között.

– Valamit biztosan – érvelt Azirafael olyan hangon, mint aki maga sem érti, és ezt aggasztónak találja –, máskülönben nem keveredtél volna bele.

– Csak annyit mondtak, „Menj föl és csinálj valami zűrt” – mondta a kígyó, akit Crawlynak hívtak, bár azon gondolkozott, hogy változtat rajta. A Crawly nem igazán tetszett neki.

– Igen, de te démon vagy. Nem hiszem, hogy éppenséggel képes lennél jót cselekedni – vélte Azirafael. – Tudod, ez az alaptermészeted. Már nem bántásból.

– Azért azt el kell ismerned, ócska egy színjátéknak tűnik ez az egész – mondta Crawly. – Úgy értem, rámutat a Fára, és azt mondja „EHHEZ NE NYÚLJ!”, csupa nagybetűvel. Nem valami kifinomult, igaz? Mármint, miért is nem egy hegy legtetejére tette, vagy valahova messze? Elgondolkoztató, mit tervezhet akkor igazából.

– Jobb nem spekulálni – mondta Azirafael. – Tudod, én mindig azt mondom, nem kérdőjelezheted meg azt, ami kifürkészhetetlen. Van Jó, és van Rossz. Ha Rosszat teszel, amikor azt mondják, Jót cselekedj, akkor megérdemled a büntetést. Ühüm.

Egy darabig kínos csöndben üldögéltek, és figyelték, ahogy az esőcseppek az első virágok szirmait ütlegelik.

Végül Crawly törte meg a csendet.

– Nem volt neked egy lángoló kardod?

– Ühüm – mondta az angyal. Bűntudatos kifejezés suhant át az arcán, majd visszatért és tábort vert rajta.

– De volt, nem igaz? – erősködött Crawly. – Úgy lángolt, hogy csak na!

– Ühüm, nos…

– Szerintem nagyon meggyőző volt.

– Igen, de, nos…

– Csak nem elvesztetted?

– Jaj, dehogy! Nem egészen, inkább…

– Nos?

Azirafael siralmas képet vágott.

– Ha tudni akarod – mondta végül kissé idegesen –, elajándékoztam.

Crawly rámeredt.

– Hát, muszáj volt – tette hozzá az angyal, szórakozottan dörzsölgetve a kezét. – Fáztak szegények, a nő pedig máris állapotos, nem is beszélve azokról a vad állatokról odakint, meg a közelgő viharról, és úgy gondoltam, végül is mit árthat, úgyhogy azt mondtam nekik, nézzétek, ha visszajöttök, itt istentelen nagy balhé lesz, de talán szükségetek lehet erre a kardra, tessék, ne is köszönjétek meg, csak tegyetek egy szívességet és ne érjen itt titeket a napnyugta.

Aggodalmasan vigyorgott Crawlyra.

– Ez volt a legjobb megoldás, nem igaz?

– Nem hiszem, hogy képes lennél rosszat cselekedni – mondta Crawly gúnyosan. Azirafaelnek nem tűnt föl a hangneme.

– Ó, hát remélem is – sóhajtotta. – Igazán remélem. Egész délután ezen aggódtam.

Egy ideig csak nézték az esőt.

– Az a vicc – szólalt meg Crawly –, hogy én meg pont azon gondolkoztam, vajon ez az almás dolog nem jó cselekedet volt-e? Egy démon nagy zűrbe keveredhet, ha jó dolgot tesz – bökte oldalba az angyalt. – Jó vicc lenne, mi? Ha én jót cselekedtem volna, te pedig rosszat, hm?

– Nem igazán – mondta Azirafael.

Crawly is visszafordult az eső felé.

– Nem – mondta kijózanodva. – Tényleg nem.

Fekete fellegek gomolyogtak Éden fölött. Mennydörgés visszhangzott a hegyek között, a frissen elnevezett állatok megbújtak a vihar elől.

A távolban, az eső áztatta fák között valami tűz éles fénye pislákolt.

Sötét és viharos éjszaka ígérkezett.

ELVESZETT PRÓFÉCIÁK

Bizonyos Események elbeszélése, amelyek
az ember történelmének elmúlott tizenegy esztendejében estek meg, szigorú sorrendben, szemléltetve azt

Agnes Nutter Szép és Pontos Próféciái

segítségével.

Összeállították és szerkesztették, oktató célzattal
és bölcsek okulásául lábjegyzetekkel ellátták
Neil Gaiman és Terry Pratchett urak.

DRAMATIS PERSONAE

Természetfölötti teremtmények

Isten (Isten)

Metatron (Isten Hangja)

Azirafael (angyal, mellékállásban antikvárius)

Sátán (bukott angyal, az Ellenség)

Beelzebub (szintén bukott angyal, a Pokol hercege)

Hastur (bukott angyal, a Pokol hercege)

Ligur (szintén bukott angyal, a Pokol hercege)

Crowley (angyal, de nem igazán bukott,
inkább lassacskán szállingózott lefelé)

Apokaliptikus lovas személyek

HALÁL (Halál)

Háború (Háború)

Éhínség (Éhínség)

Szennyezés (Szennyezés)

Emberek

Ne-Kívánd-Meg-Felebarátod-Asszonyát Pulsifer (boszorkányvadász)

Agnes Nutter (jósnő)

Newton Pulsifer (bérszámfejtő és boszorkányvadász közlegény)

Anatéma Apparát (gyakorló okkultista és hivatásos leszármazott)

Shadwell (boszorkányvadász őrmester)

Madame Tracy (festett Jezabel [csak délelőttönként,
csütörtökön megegyezés szerint] és médium)

Bőbeszédű Mária nővér (Sokatmondó Szt. Beryl rendjének
sátánista apácája)

Mr. Young (egy apa)

Mr. Tyler (lakóközösségi elnök)

Kézbesítő

Azok

ADAM (Antikrisztus)

Pepper (lány)

Wensleydale (fiú)

Brian (fiú)

Kar

Tibetiek, földönkívüliek, amerikaiak, atlantisziak és egyéb
furcsa teremtmények a világ végnapjaiból

Valamint

Kutya (a Sátán kutyája, macskanyúzó)

TIZENEGY ÉVVEL EZELŐTT

XB

Az Univerzum, a teremtéséről alkotott elméletek szerint, már ha teremtették egyáltalán és nem egyszerűen csak elkezdődött, amúgy nem hivatalosan, akkor körülbelül tíz-húszmilliárd éves lehet. Ezt alapul véve a Föld életkorát négy és fél milliárd évre taksálják.

Ezek az adatok pontatlanok.

Középkori zsidó tudósok a Teremtés időpontját i. e. 3760-ra tették, az ortodox teológusok pedig egészen i. e. 5508-ig is elmentek.

Ezek a feltevések szintén pontatlanok.

James Usher érsek (1580–1656) 1654-ben megjelent Annales Veteris et Novi Testamenti c. művében azt taglalta, hogy az Ég és a Föld i. e. 4004-ben teremtetett. Egyik segédje továbbvitte a számításokat és diadalittasan kijelentette, hogy a Föld egy vasárnapi napon keletkezett, i. e. 4004. október 21-én, pontosan reggel kilenc órakor, mert Isten szerette kora reggel elvégezni a munkát, amikor még friss volt, és üde.

Ez a számítás is tévedett. Körülbelül negyedórával.

Az egész fosszilisdinoszaurusz-balhé csak egy nagy vicc, ami a paleontológusoknak még nem esett le.

Ez pedig két dolgot bizonyít.

Először is Isten hihetetlenül titokzatos, hovatovább körülményes utakon közlekedik. Isten nem kockázik az univerzummal; saját felfoghatatlan és kifürkészhetetlen játékát játssza, amit ő talált ki. Ez a többi játékos[1] szemszögéből leginkább valamiféle érthetetlen és bonyolult pókerjátszmához hasonlít, amelyet koromsötét szobában játszanak üres kártyalapokkal, végtelen tétekkel és egy olyan osztóval, aki nem mondja el a szabályokat, és végig mosolyog.

Másodszor, a Föld a Mérleg jegyében született.

A Mérleg horoszkópja aznapra, amikor ez a történet kezdetét veszi, a Tadfieldi Hirdető „Az Ön csillagzata” rovata szerint a következő:

MÉRLEG (LIBRA) szept. 24. – okt. 23.

Egy kicsit leépültnek érzi magát, mintha mindig ugyanazokat a köröket futná. A családi és otthoni dolgok nagyobb hangsúlyt kapnak. Kerülje a fölösleges kockázatot! Egy barát nagyon fontossá válhat. Tegye félre a fontosabb döntéseket, amíg úgy nem látja, letisztult a kép. Ma érzékenyebb a gyomorgörcsre, ezért kerülje a salátákat! A segítség váratlan helyről érkezhet.

Ez az előrejelzés tökéletesen helytálló volt, kivéve a salátákra vonatkozó tanácsot.

• • •

Nem sötét és viharos éjszaka volt.

Annak kellett volna lennie, de be kell érni ennyivel. Minden őrült tudósra, aki veszett nagy vihar mennydörgései közepette fejezi be a Nagy Művet, tucatnyi olyan jut, aki céltalanul ücsörög a csillagfényes, tiszta égbolt alatt, miközben Igor túlórázik.

Ám a köd (elszórtan esőzés, az éjszakai hőmérséklet 10 fok körül várható) senkit se ringasson hamis biztonságérzetbe! A csendes éjszaka nem jelenti, hogy a sötét erők nem dolgoznak. Mindig ügyködnek, és ott vannak mindenütt.

Mindig is ott voltak. Ez a lényeg.

Ketten közülük egy elhagyatott temetőben ólálkodtak. Két sötét figura, az egyik görnyedt és zömök, a másik karcsú és fenyegető, de mindketten az ólálkodás olimpiai bajnokai. Ha Bruce Springsteen írt volna valaha is dalt Ólálkodónak születtem címmel, hát ők lettek volna a lemezborítón. Már egy órája ólálkodtak a ködben, de olyan határozottan és rutinosan tették, hogy akár egész éjszaka megállás nélkül ment volna nekik, ha kell, s még hajnalra is jutott volna erejük egy utolsó sunyi, fenyegető surranásra.

Végül, újabb húsz perc után az egyikük megszólalt.

– Az ördögbe is ezzel a flótással! Már órák óta itt kéne lennie.

Ő volt Hastur, a Pokol egyik hercege.

• • •

Sok jelenség – háború, járvány, váratlan adóellenőrzés – a Sátán keze munkájának ékes bizonyítéka, ám amikor a démonológia szakavatott tudósai összegyűlnek, mind egyetértenek abban, hogy a Londont körülölelő M25-ös körgyűrű jó eséllyel száll versenybe a legjobban sikerült csapásért.

Annyiban persze tévednek, hogy az út csupán azért gonosz, mert mindennap rengeteg indulat és vérontás okozója.

Valójában igen kevés ember tudja a világon, hogy maga az M25-ös körgyűrű az Ősi Mu Sötét Testvériségének elfeledett nyelvén az odegra jelét formázza, ami annyit tesz: „Hódolat a Nagy Szörnyetegnek, a Világfalónak.” Az a több ezer ember, aki keresztülpöfögi magát az autópályának ezen a szakaszán, olyan hatást fejt ki, mint a víz az imakeréken: szakadatlan táplálja a minőséggyenge gonoszság dögletes leheletét, sok kilométernyi hatósugárban beszennyezve a metafizikai légkört.

Ez volt Crowley egyik legsikeresebb ármánykodása. Évekbe tellett, mire megcsinálta, háromszor tört fel számítógépes hálózatokat, kellett hozzá két betörés és egy kisebb megvesztegetés, valamint, miután minden próbálkozása csődöt mondott, egy nyomorult, esős éjszakán két órán keresztül húzogatta ki a földmérők cölöpjeit az építkezésen, hogy aztán néhány jelentéktelen, de félelmetesen okkult méterrel odébb verje le őket. S amikor aztán elkészült az első ötven kilométeres, alattomos vargabetű, Crowley-t a jól végzett gonosz munka elégedett melegsége öntötte el.

Előléptették érte.

Crowley jelenleg százhetven kilométer per órás sebességgel száguldott Slough-tól keletre. Külsejében semmi sem utalt démonikus jellegre, legalábbis klasszikus mércével mérve. Nem voltak szarvai, sem patái vagy szárnya. Igaz, hogy egy Best of Queen kazettát hallgatott az autórádión, de senki ne vonjon le messzemenő következtetést ez alapján, mert minden kazetta, amit két hétnél hosszabb időre az autóban felejtettek, metamorfózison ment keresztül, és Best of Queen albummá változott. A fejében sem kavarogtak különösebben démonikus gondolatok. Éppen azon elmélkedett, ki lehet az a Moey és Chandon.

Crowley-nak sötét haja volt, erős járomcsontja, és kígyóbőr cipőt viselt, legalábbis feltehetően viselt cipőt, ezenfelül furcsa dolgokat tudott művelni a nyelvével. Ha megfeledkezett magáról, hajlamos volt sziszegni.

Illetve nemigen pislogott.

Az autó egy 1926-os fekete Bentley volt, csak egyetlen gazdája volt korábban, maga Crowley. Törődött az autóval.

Azért késett a találkozóról, mert nagyon élvezte a huszadik századot. Sokkal jobb volt, mint a tizenhetedik, és összehasonlíthatatlanul kellemesebb a tizennegyediknél. Az Időben az a legszebb, emlegette olykor Crowley, hogy egyre távolabb és távolabb viszi a tizennegyedik századtól, a legeslegunalmasabb száz évtől Isten teremtett világában. A huszadik század minden volt, csak nem unalmas. Ami azt illeti, a visszapillantó tükrében ötven másodperce villogó kék fények arra utaltak, hogy az őt követő két ember még érdekesebbé kívánja tenni.

Az órájára pillantott. Az a fajta volt, amelyet a gazdag mélytengeri búvárok vásárolnak, akik tudni akarják a pontos időt a világ huszonegy fővárosában, amíg odalent vannak.[2]

A Bentley rádübörgött az egyik lehajtóra, két keréken vette a kanyart, és egy avarral fedett mellékútra hajtott. A kék fények követték.

Crowley fölsóhajtott, egyik kezével elengedte a kormányt, és a válla fölött bonyolult mozdulatokat rótt a levegőbe.

A villogó fények gyorsan elmaradtak mögötte, ahogy a rendőrautó némán lelassult és megállt, utasainak legnagyobb meglepetésére. Ez azonban semmi sem volt ahhoz képest, amit akkor tapasztalnak majd, ha fölnyitják a motorháztetőt, és meglátják, mivé változott a motor.

• • •

A temetőben Hastur, a magasabbik démon leült egy sírkőre, Ligur, az alacsonyabbik és rutinosabbik ólálkodó mögött.

– Fényt látok – mondta. – Itt jön végre a nyavalyás.

– Mi az, amiben ül? – kérdezte Ligur.

– Egy autó. Ló nélküli hintó – magyarázta Hastur. – Gondolom, nem voltak még, mikor utoljára erre jártál. Legalábbis általános használatban.

– Egy ember ment előtte piros zászlóval – mondta Ligur.

– Azóta fejlődött egy kicsit a világ.

– Milyen ez a Crowley? – kérdezte Ligur.

Hastur kiköpött.

– Túl régóta van már idefönn. A Kezdetektől fogva. Praktikusan idevalósi lett, ha engem kérdel. Még telefon is van az autójában.

Ligur eltöprengett. Akár a legtöbb démonnak, neki is csak halvány sejtelmei voltak a technológiáról. Éppen valami olyasmi megjegyzést készült tenni, hogy ahhoz biztos sok kábel kell, amikor a Bentley megállt a temető kapujában.

– És napszemüveget hord – vicsorogta Hastur. – Még akkor is, amikor nincs rá szüksége. Hódolat a Sátánnak! – kiáltott rá.

– Hódolat a Sátánnak – visszhangozta Ligur.

– Üdv – intett kurtán Crowley. – Bocs a késésért, de tudjátok, mekkora a forgalom az A40-esen Denhamnél, aztán megpróbáltam Chorley Wood felé kerülni, akkor meg…

– De most már, hogy mind itt vagyunk – szólt közbe Hastur jelentőségteljesen –, itt az ideje, hogy elbeszéljük a cselekedeteinket.

– Ja, a cselekedetek – mondta Crowley olyan, kissé bűntudatos tekintettel, mint aki hosszú ideje nem járt templomban, és elfelejtette, melyik résznél kell felállnia.

Hastur megköszörülte a torkát.

– Megkísértettem egy papot – kezdte. – Amikor végigsétált az utcán, és meglátta a csinos lányokat a napon sütkérezni, kétséget ültettem a fejébe. Szent lehetett volna, de tíz éven belül a mienk lesz.

– Ez jó – jegyezte meg Crowley buzgón.

– Én megrontottam egy politikust – folytatta Ligur. – Elhitettem vele, hogy egy kis kenőpénz még nem árthat meg. Egy éven belül a miénk lesz.

Mindketten várakozásteljesen néztek Crowley-ra, aki szélesen elmosolyodott.

– Ez tetszeni fog – jegyezte meg, és cinkosan, még szélesebben vigyorgott.

– Ebédidőben minden mobiltelefon-központot lebénítottam London belvárosában negyvenöt percre.

Senki sem szólt, csak a távolban elsuhanó autók zaja hallatszott.

– Igen? – kérdezte Hastur. – És azután?

– Hát, nem volt könnyű – mondta Crowley.

– Ez minden? – kérdezte Ligur.

– Nézzétek, az emberek…

– Mennyiben járult ez hozzá, hogy lelkeket szerezzünk a Mesternek? – kérdezte Hastur.

Crowley vett egy mély levegőt.

Mit is mondhatna nekik? Hogy húszezer ember nagyon ideges lett? Hogy az egész városban érezni lehetett a vérnyomás-növekedést? És hogy amikor mindenki visszament a munkahelyére, a mérgét a beosztottain vagy a parkolóőrön vagy kiegyében töltötte ki, azok pedig mind másokon vezették le az idegességüket? Méghozzá számtalan gonosz és kegyetlen módon, ráadásul, és itt jön a legjobb, mindet saját maguk találták ki. Egész nap. Az utóhatások felmérhetetlenek voltak. Több ezer lélek fénye kapott egy kis démoni patinát, és neki a kisujját sem kellett mozdítania.

De Hasturnak és Ligurnak aztán hiába is magyarázná. Megmaradtak a tizennegyedik századi mentalitásnál. Persze egyesével, éveken át rontani a lelkeket tényleg míves munka, de manapság másként kell gondolkozni. Nem nagyban, hanem tömkelegben. Ötmilliárd ember él a világon, nem lehet már egyesével pepecselni; muszáj több legyet ütni egy csapásra. Ligur és Hastur azonban nem fogná föl. Sosem jutott volna eszükbe a walesi nyelvű televízió, például. Vagy a kétkulcsos áfa. Vagy Manchester.

Manchesterre különösen büszke volt.

– Az Alvilági Hatalmak elégedettnek tűnnek – mondta inkább. – Változnak az idők. Amúgy mi újság?

Hastur lenyúlt a sírkő mögé.

– Ez – válaszolta.

Crowley a kosárra bámult.

– Ó – mondta. – Nem.

– De igen – vágta rá Hastur vigyorogva.

– Máris?

– Igen.

– És, izé, rám hárul a feladat, hogy…?

– Igen. – Hastur élvezte a helyzetet.

– Miért rám? – kérdezte Crowley kétségbeesetten. – Ismersz, Hastur, ez nem az én… tudod, az én műfajom…

– Ó, de igen, de igen – ismételgette Hastur. – A te műfajod. Tiéd a főszerep. Vedd el! Változnak az idők.

– Igen – vigyorgott Ligur. – Most például véget érnek, a változatosság kedvéért.

– De miért én kellek?

– Nyilván kedvelnek téged otthon – érvelt Hastur gonoszul. – Ligur például a jobb karját odaadná ezért a lehetőségért.

– Így igaz – bólogatott Ligur. Valakinek a jobb karját legalábbis, tette hozzá gondolatban. Rengeteg jobb kar kószál a világban, kár lenne egy jót elvesztegetni.

Hastur egy csíptetős táblát húzott elő hosszú kabátja bugyraiból.

– Itt írd alá – mutatta, hosszú hatásszüneteket tartva a szavak között.

Crowley írószer után matatott a zsebében, aztán előhúzott egy matt fekete, karcsú tollat. Olyan áramvonalas volt, mint amivel át lehet lépni a hangsebességet.

– Szép toll – mondta Ligur.

– A víz alatt is fog – dünnyögte Crowley.

– Vajon mit találnak ki legközelebb? – tűnődött Ligur.

– Bármi legyen is az, sietniük kell vele – jegyezte meg Hastur. – Nem, nem az A. J. Crowley-t! Az igazi nevedet!

Crowley komoran bólintott, és bonyolult szimbólumot vésett a papírra, amely egy pillanatra vörösen felizzott a sötétségben, aztán elhalványult.

– De mit csináljak vele? – kérdezte.

– Majd megkapod az utasításokat – felelte Hastur, majd összevonta a szemöldökét. – Miért aggódsz, Crowley? A pillanat, amire már évszázadok óta várunk, végre elérkezett!

– Ja, persze – mondta Crowley. Már korántsem tűnt annak a lendületes alaknak, aki alig pár perce olyan ruganyosan pattant elő a Bentley-ből. Leginkább űzött vadhoz hasonlított.

– Örökké tartó dicsőségünk eljő hamarost!

– Örökké. Hogyne – felelte Crowley.

– Te pedig az eszköze vagy ennek a dicsőséges végzetnek!

– Eszköz. Egen – morogta Crowley. Óvatosan vette föl a kosarat, mintha bármelyik pillanatban fölrobbanhatna. Bizonyos értelemben ez is fog történni. – Na, akkor izé, mentem is. Mehetek? Már csak hogy hamar túl legyek rajta. Nem mintha túl akarnék lenni rajta – tette hozzá sietve, nehogy Hastur kedvezőtlen jelentést írjon róla. – De hát tudjátok, milyen ügybuzgó vagyok.

A démonok nem szóltak semmit.

– Hát, akkor elhúzom a csíkot – habogta Crowley. – Viszlát, fiúk! Izé. Remek. Tuti. Csaó!

Miközben a Bentley-t elnyelte a sötétség, Ligur Hasturra nézett.

– Az mit jelent?

– Olaszul van – vélekedett Hastur. – Azt hiszem, „ennivaló”-t jelent.

– Furcsa köszönés – figyelte Ligur a távolodó hátsó lámpákat. – Megbízol benne?

– Nem – válaszolta Hastur.

– Jó – hagyta rá Ligur. Fura egy világ is volna, tűnődött, ha a démonok csak úgy ripsz-ropsz megbíznának egymásban.

• • •

Crowley valahol Amershamtól nyugatra járhatott, sötét torpedóként száguldott az éjszakában, és egy találomra fölkapott kazettát igyekezett kiszabadítani a tokjából, miközben megpróbált az úton maradni. Egy szembejövő reflektor fényénél leolvasta, hogy Vivaldi Négy évszakja van a szalagon. Remek, egy kis megnyugtató zene, pont, amire szüksége van.

Belökte a Blaupunktba.

– Afrancbaafrancbaafrancba. Miért most? Miért én? – dünnyögte, miközben fölcsendültek a Queen ismerős akkordjai.

És akkor hirtelen Freddie Mercury megszólalt:

MERT KIÉRDEMELTED, CROWLEY.

Crowley imádságokat mormolt az orra alatt. Az elektronikus úton történő üzenetközvetítés az ő ötlete volt, és noha Odalent kivételesen hallgattak rá, persze teljesen félreértelmezték. Remélte, hogy sikerül elérnie, hogy fizessenek elő egy rádiótelefonra, ehelyett egyszerűen rácsatlakoztak arra, amit éppen hallgatott, és kiforgatták.

Crowley nagyot nyelt.

– Nagyon szépen köszönöm, nagyuram – mondta.

BÍZUNK BENNED, CROWLEY.

– Köszönöm, nagyuram.

EZ NAGYON FONTOS, CROWLEY.

– Tudom, tudom.

EZ A NAGY ALKALOM, CROWLEY.

– Bízza csak rám, nagyuram.

ÉPPEN EZT TESSZÜK, CROWLEY. ÉS HA NEM SIKERÜL, AKKOR MINDEN RÉSZT VEVŐ FÉL SZENVEDNI FOG. MÉG TE IS, CROWLEY. KÜLÖNÖSEN TE.

– Megértettem, nagyuram.

ÍME, AZ UTASÍTÁSAID, CROWLEY.

És hirtelen tudta. Gyűlölte ezt, egyszerűen el is mondhatták volna neki, nem kellett volna nagy hirtelen beleültetni a tudást az agyába. Egy bizonyos kórházhoz kell hajtania.

– Öt percen belül ott leszek, uram, nem probléma.

HELYES. I see a little silhouetto of a man scaramouche scaramouche will you do the fandango…

Crowley a kormányra csapott. Minden olyan jól ment, az elmúlt pár évszázadban a kezében tartotta a dolgokat. Így megy ez, mikor már azt hinnéd, lábaid előtt hever a világ, egyszer csak a nyakadba szakad az Armageddon. A Nagy Háború. Az Utolsó Csata. Mennyország és Pokol, három menet, kiütésig, törülköző nincsen. Ennyi. Nincs többé világ. Mert ezt jelenti a világ vége. Nincs többé világ. Csak örökös Mennyország vagy – attól függően, hogy ki győz – örökös Pokol. Crowley nem tudta, melyik a rosszabb.

Vagyis a definíció értelmében a Pokol a rosszabb, de Crowley még emlékezett rá, milyen a Mennyország, és sok dologban bizony hasonlított a Pokolhoz. Egyik helyen sem mértek tisztességes italt, például. A Mennyben uralkodó unalom pedig legalább annyira rémes, mint a Pokolban zajló izgalmak.

De ebből nincs kiszállás. Egy démonnak nem lehet szabad akarata.

(Let me go) Will not let you go…

Hát, legalább nem idén lesz, még marad pár dologra ideje. Például megszabadul a hosszú távú lekötéseitől.

Eltűnődött, vajon mi történne, ha megállna itt, a sötét, nyirkos, elhagyatott út szélén, kivenné a kosarat, meglendítené párszor és…

Valami szörnyű, az biztos.

Egykor angyal volt. Nem akart ő elbukni, csak rossz társaságba keveredett.

A Bentley hasította a sötétséget, benzinmutatója stabilan állt a nullán. Már több mint hatvan éve úgy állt. Akadtak előnyei is a démoni létnek. Például nem kellett benzint vásárolnia. Csak egyetlenegyszer állt meg tankolni, még 1967-ben, hogy kapjon egyet az ingyenes James Bond-féle „golyónyom a szélvédőn” matricából, ami akkoriban nagyon tetszett neki.

A hátsó ülésen, a kosár mélyén fölsírt valami: az újszülöttek bombariadó-szirénára emlékeztető hangján. Élesen. Szavak nélkül. És öregen.

• • •

Meglehetősen kellemes kis kórház, gondolta Mr. Young. Talán csöndes is lett volna, ha nincsenek az apácák.

Kedvelte az apácákat. No, nem mintha olyan lett volna, tudják, pápista, vagy valami ilyesmi. Nem, ha arról volt szó, hogy el akarta kerülni a templomba járást, akkor az csakis a tisztes anglikán egyházhoz tartozó Szt. Cecília és Minden Angyalok temploma kapcsán jöhetett szóba, az összes többit nem állt szándékában elkerülni. Az összes többinek kellemetlen szaga volt: padlófény lent, kissé gyanús füstölő a karzaton. Lelkének süppedős karosszékében ülve Mr. Young tudta, hogy Isten kínosan érzi magát az ilyesmik miatt.

Az apácákat azonban kedvelte, nagyjából ugyanúgy, ahogy az ember örül, ha az üdvhadsereget látja, mert ilyenkor az az érzése támad, hogy minden rendben van, valahol valakik nem hagyják, hogy a világ kimozduljon a sarkaiból.

A Sokatmondó Szent Beryl-apácarenddel azonban ez volt az első találkozása.[3] Deirdre bukkant rájuk az egyik jótékonysági akciója kapcsán – valószínűleg annak kapcsán, amelyikben az a sok kellemetlen dél-amerikai volt érintett, akik más kellemetlen dél-amerikaiakkal harcoltak, a papok pedig buzdították őket ahelyett, hogy rendes papos teendőkkel törődtek volna, például megszervezték volna a templomi takarítási rendet.

A lényeg, hogy az apácák elvben csöndes népek. Az alakjuk is megfelelő ehhez, mert pont olyanok, mint a csúcsos micsodák, amiket Mr. Young, emlékei szerint, a hifitornyok tesztelésére használt kamrákban látott. Nem volna szabad, hogy, mondjuk ki kereken, megállás nélkül pofázzanak.

Megtömte a pipáját dohánnyal – legalábbis valamivel, amit dohánynak neveztek, bár neki nem ilyen elképzelései voltak a pipadohányról, már ez sem a régi –, és azon tűnődött, mit szólnának az apácák, ha megkérdezné, merre van a férfivécé. Valószínűleg a pápától kapna valami megrovásfélét. Kényelmetlenül topogott hát, és az órájára nézett.

Egy dologgal azért elégedett volt: az apácák határozottan nem engedték, hogy részt vegyen a szülésnél. Pedig Deirdre nagyon szerette volna. Megint mindenfélét olvasott. Jön egy gyerek, és tessék, hirtelen úgy dönt, hogy a szülése az egyik legörömtelibb élmény lesz, amit két ember együtt átélhet. Ez történik, ha hagyja, hogy maga rendelje meg az újságait. Mr. Young bizalmatlanul viseltetett az olyan újságokkal szemben, amelyek tartalomjegyzékében olyan rovatcímek álltak, hogy „életstílus” meg „alternatívák”.

Tulajdonképpen semmi baja sem volt a másokkal megosztható örömteli élményekkel. Az ilyen élményekkel a maga részéről teljesen egyetértett, sőt talán a világnak valóban több másokkal megosztható örömteli élményre van szüksége, de azt világossá tette, hogy ebben az élményben a leghatározottabban nem akar örömtelien osztozni.

Az apácák pedig egyetértettek. Úgy találták, hogy a férfinak semmi keresnivalója a szülésnél. Amennyire Mr. Young sejtette, szerintük a férfinak sehol sincs semmi keresnivalója.

Befejezte az úgynevezett pipadohány tömködését, és a váróterem falán lógó kis táblára esett a pillantása, amely közölte, hogy a saját kényelme érdekében ne dohányozzék. A saját kényelme érdekében inkább kifárad a bejárat elé, döntötte el. És ha még egy diszkrét bokor is akad ott, a saját még nagyobb kényelmére, hát annál jobb.

Végigsétált az üres folyosókon, végül talált egy ajtót, amely az eső áztatta hátsó udvarra vezetett, ahol tisztes szemeteskonténerek sorakoztak.

Megborzongott, és kezével lefödte a pipáját, hogy rágyújtson.

Egy bizonyos korban minden feleséggel megesik az efféle. Huszonöt ártatlan év, aztán hirtelen eljárnak, hogy gépies gyakorlatokat végezzenek a talpán kivágott rózsaszín harisnyában, és téged hibáztatnak, amiért sohasem kellett dolgozniuk a megélhetésért. Biztos a hormonok teszik.

Egy nagy, fekete autó fékezett le a szemeteskonténerek mellett. Sötét szemüveget viselő fiatalember lépett ki az esőbe, kezében egy mózeskosárnak látszó tárggyal, és a bejárat felé siklott.

Mr. Young kivette a pipát a szájából.

– Égve hagyta a lámpákat – mondta készségesen.

A férfi üres tekintettel nézett rá, ami arról árulkodott, hogy a lámpa a legkisebb problémája, aztán a Bentley felé legyintett. A fények elaludtak.

– Ez igen – füttyentett Mr. Young. – Infrás, igaz?

Kissé meglepte, hogy a férfi nem lett nedves az esőtől, és hogy a mózeskosár mintha foglalt lett volna.

– Elkezdődött már? – kérdezte a férfi.

Mr. Youngot tétova büszkeség töltötte el, amiért ilyen könnyedén fölismerték benne a szülőt.

– Igen – válaszolta. – Azt mondták, jöjjek ki – tette hozzá hálásan.

– Máris? Tudni, hogy mennyi időnk van még hátra?

Többes szám, jegyezte meg Mr. Young. Akkor ez egy orvos lesz, aki a kétszülős gyereknevelés híve.

– Azt hiszem, izé, jól haladunk – felelte Mr. Young.

– Melyik szobában van? – kérdezte a férfi sietve.

– A hármas szobában vagyunk. – Mr. Young megtapogatta a zsebeit, és megtalálta a gyűrött csomagot, amelyet a hagyomány kedvéért hozott magával.

– Osztozna velem egy közös szivar örömeiben? – kérdezte.

Ám a férfi addigra eltűnt.

Mr. Young gondosan zsebre tette a csomagot, és tűnődve nézett a pipájára. Mindig sietnek ezek a szegény orvosok. Minden istenáldotta órában dolgoznak.

• • •

Van az a trükk, amit egy babszemmel meg három gyufásdobozzal űznek, nagyon nehéz követni, és valamilyen oknál fogva, talán a nagyobb izgalom kedvéért, némi aprópénz is gazdát cserél.

Most lelassítjuk a szöveget, hogy mindenki követhesse a trükköt.

Mrs. Deirdre Young a hármas kórteremben fekszik, és éppen egy szőke hajú fiúgyermeknek készül életet adni, akit „A” csecsemőnek fogunk nevezni.

Az amerikai kultúrattasé felesége, Mrs. Harriet Dowling a négyes kórteremben fekszik, és egy szőke hajú fiúgyermeknek készül életet adni, akit „B” csecsemőnek fogunk nevezni.

Bőbeszédű Mária nővér születése óta odaadó sátánista. A szombati iskolába járt, ahol fekete csillagokat kapott a kézírására és a májra. Mikor javasolták, hogy csatlakozzon a Sokatmondó Rendhez, engedelmeskedett, mivel született tehetsége volt ezen a téren, és tudta, hogy barátok között lesz. Okos teremtés lehetne, ha valaha is olyan helyzetbe kerülhetne, hogy rájöjjön erre, de már régóta tudja, hogy hebrencsként, ahogy mondani szokta, sokkal könnyebb az utazás az élet folyamán. Éppen egy szőke hajú fiúgyermeket adnak át neki, akit úgy fogunk nevezni, hogy az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme.

Nagyon figyeljenek. Körbe-körbejár…

– Ez lenne ő? – kérdezte Mária nővér a csecsemőre nézve. – Csak mert olyan mókás szemeket képzeltem neki. Vörössel vagy zölddel. Vagy iciri-piciri patácskákat meg pirinyó farkincát. – Beszéd közben alaposan szemügyre vette. Még csak szarva se volt. Az Ördög gyermeke határozottan hétköznapinak tűnt.

– Igen, ez ő – felelte Crowley.

– Most képzelje el, hogy a kezemben tartom az Antikrisztust! – lelkendezett Mária nővér. – És megfürdetem az Antikrisztust. És megszámolom az irinyó-pirinyó lábujjacskáit…

Most már egyenesen a gyermekhez intézte a szavait, elmerülve saját kis világában. Crowley elhúzta a kezét az apáca arca előtt.

– Helló! Mária nővér! Kukucs!

– Elnézést, uram. Olyan kis aranyos. Hasonlít az apucira? Gondolom, igen. Hasonlítunk az apucikára…

– Nem – közölte Crowley határozottan. – Most pedig a szülőszobába sietnék a maga helyében.

– Emlékszik majd rám, ha felnő? – kérdezte Mária nővér révetegen, és elindult a folyosón.

– Imádkozzon, hogy ne – dünnyögte Crowley, és elmenekült.

Mária nővér végigsétált az éjszakai kórház folyosóján, kezében az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme. Talált egy gyermekkocsit, és belefektette.

A gyermek gügyögött. Mária nővér megcsiklandozta.

Főnővéri arcél kukucskált ki az egyik ajtóból, és így szólt:

– Mária nővér, mit csinál itt? Nem a négyes szobában lenne a helye?

– Crowley mester azt mondta…

– Menjen csak tovább, kedveském! Látta valahol a férjet? Nincs a váróteremben.

– Csak Crowley mestert láttam, és azt mondta…

– Igen, kedveském, biztosan – folytatta Szóbő Grácia nővér határozottan. – Gondolom, jobb, ha megyek, és megkeresem a szerencsétlent. Jöjjön be, és tartsa rajta a szemét az anyukán, rendben? Egy kicsit még kába, de a gyermek jól van. – Elhallgatott. – Miért kacsintgat? Valami belement a szemébe?

– Tudja! – sziszegte izgatottan Mária nővér. – A gyermekek. A csere…

– Hát persze, hát persze, mindent a maga idejében, de nem hagyhatjuk, hogy az apa a közelben legyen, hát nem igaz? – mondta Grácia nővér. – Ki tudja, mit láthat. Várjon csak itt, és gondoskodjon a gyermekről, kedveském!

Elvitorlázott a csillogó folyosón, Mária nővér pedig a gyermekkocsival becsörtetett a szülőszobába.

Mrs. Young nem egyszerűen kába volt, hanem mélyen aludt, arcán elégedett kifejezéssel, tudván, hogy a változatosság kedvéért mások szaladgálnak helyette. „A” csecsemő mellette aludt, a súlya megmérve, a karján névcédula. Mária nővér, akit szolgálatkésznek neveltek, levette a névcédulát, lemásolta, és a másolatot a gondjára bízott gyermek karjára fűzte.

A babák eléggé hasonlítottak egymásra, mindketten kicsik és pufókok voltak, valamint némileg, bár nem igazán, hasonlítottak Winston Churchillre.

Hát, gondolta Mária nővér, most elkélne egy csésze tea.

A rend tagjai mind régimódi sátánisták voltak, akárcsak a szüleik és nagyszüleik. Annak nevelték őket, de igazából nem viselkedtek különösebben gonoszan. Az emberek általában nem azok, csak elsodorják őket az új ötletek. Például vasalt bakancsot öltenek és emberekre lövöldöznek, vagy fehér lepedőbe bújnak, és más embereket lincselnek meg, vagy koptatott farmerban emberekre gitároznak. Elég egy krédó meg egy jelmez, és a szívük máris az új ügyé. Viszont ha az embert sátánistának nevelik, az elveszi a dolog élét. Ez olyasmi, amivel az ember szombat esténként elfoglalja magát, míg a hét többi napján éli a hétköznapi életét, mint mindenki más. Mellesleg Mária nővér ápolónő is volt, az ápolónők pedig hitvallásuktól függetlenül elsősorban ápolónők, ami általában azzal jár, hogy fejjel lefelé hordják az órájukat, vészhelyzetben nyugodtak maradnak, és élnek-halnak egy csésze teáért. Remélte, hogy hamarosan jön valaki; ő már megtette a magáét, most már kijár egy csésze tea.

Talán segít megérteni az emberi viselkedést, ha tisztázzuk, hogy a történelem legnagyobb diadalai és tragédiái nem annak köszönhetőek, hogy az ember alapjában jó vagy rossz természetű, hanem annak, hogy alapjában ember.

Kopogtattak. Mária nővér ajtót nyitott.

– Megtörtént már? – kérdezte Mr. Young. – Én vagyok az apa. A férj. Vagyis mindkettő.

Mária nővér arra számított, hogy az amerikai kultúrattasé Blake Carringtonhoz vagy Jockey Ewinghoz fog hasonlítani. Mr. Young egyáltalában nem hasonlított egyetlen amerikaihoz sem, akit a tévében látott, kivéve talán az atyáskodó seriffet a Gyilkos sorokból.[4] Kissé csalódott a férfiban. Emellett a kardigánjáról sem volt jó véleménnyel.

De erőt vett magán.

– Óóó, igen – mondta. – Gratulálok! A felesége alszik, szegénykém.

Mr. Young átnézett a válla fölött.

– Ikrek? – kérdezte, és a pipájáért nyúlt. Aztán meggondolta magát. Aztán megint a pipáért nyúlt. – Ikrek? Nekem senki sem szólt róla.

– Jaj, dehogy! – felelte Mária nővér sietve. – Ez a gyermek az önöké, a másik… izé… az másvalakié, csak vigyázok rá, amíg Grácia nővér visszajön. Nem – ismételte, és az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme irányába mutatott. – Ő a maguké. A feje tetejétől az iciri-piciri patácskáig… ami nincsen neki – tette hozzá gyorsan.

Mr. Young alaposan megnézte.

– Á, igen – mondta bizonytalanul. – Az én családomra hasonlít. Ép és egészséges, ugye?

– Ó, igen – felelte Mária nővér. – Teljesen normális gyerek. Nagyon-nagyon normális.

Elnémultak, mindketten az alvó gyermeket nézték.

– Nincs túl erős akcentusa – jegyezte meg Mária nővér. – Régóta él már itt?

– Úgy tíz éve – válaszolta Mr. Young kicsit zavartan. – Áthelyeztek, tudja, ezért költöznöm kellett.

– Nagyon izgalmas lehet a munkája – vélte Mária nővér. Mr. Young megilletődött. Még soha senki nem értékelte az önköltségszámításban rejlő izgalmakat.

– Gondolom, más itt lenni – folytatta Mária nővér.

– Azt hiszem, igen – válaszolta Mr. Young, aki még sosem gondolt bele igazán. Luton, ha emlékezete nem csalt, sokban hasonlított Tadfieldhez. Ugyanolyan sövénykerítések a ház és a vasúti töltés között, ugyanolyan emberek.

– Magasabbak a házak, például – társalgott Mária nővér elkeseredetten.

Mr. Young rábámult. Az egyetlen épület, amelyre rá lehetett fogni, hogy magas, az Alliance & Leicester irodaház volt.

– És gondolom, sok kerti partira meghívják – folytatta az apáca.

Ah. Ezt már értette. Deirdre kedvelte az ilyesmit.

– Rengetegre – vágta rá beleérzéssel. – Deirdre olyankor mindig dzsemet készít, tudja. Én pedig a Fehér Elefántnál szoktam segíteni.

A Buckingham-palota társasági életének ismeretlen aspektusa tárult Mária nővér elé, bár a vastagbőr ismerősen csengett neki.

– Gondolom, az az ajándék – vélekedett a nő. – Olvastam, hogy a befolyásos külföldi emberek milyen ajándékokat szoktak adni.

– Tessék?

– Nagy rajongója vagyok a királyi családnak, tudja.

– Ó, én is – hagyta rá Mr. Young, és hálásan megkapaszkodott az apáca kiszámíthatatlan gondolatgleccserének újabb jégtömbjén. Igen, a királyi családdal az ember mindig tudta, hányadán áll. Persze csak az igaziakkal, akik nagy hangsúlyt fektettek az integetésekre és hídavatásokra, nem pedig azokkal, akik éjszakánként diszkóba jártak és lehányták a paparazzókat.[5]

– Ez pompás – ujjongott Mária nővér. – Azt hittem, maguk nem túlzottan kedvelik őket, amióta függetlenedtek, és teáskészleteket dobáltak a folyóba.

És csak locsogott-fecsegett tovább, rendjének névadó szentjéhez méltóan, kimondva bármit, ami éppen az eszébe ötlött. Mr. Young képtelen volt követni a gondolatmenetét, és sietve le is tett a próbálkozásról. Talán a vallásos élet teszi furcsává az embereket. Remélte, hogy Mrs. Young hamarosan fölébred. Aztán Mária nővér szóáradatában reményteljesen csengő szóra ismert.

– Lehetséges volna, hogy esetleg… kaphatnék talán egy csésze teát, ha lehetséges? – kérdezte Mr. Young.

– Jaj, kedveském – kapta a szája elé a kezét Mária nővér. – Hol is jár az eszem?

Mr. Young nem válaszolt.

– Máris intézkedem – nyugtatta meg Mária nővér. – Biztos, hogy nem kávéra gondolt? Van egy automata az első emeleten.

– Teát, ha kérhetnék – válaszolta Mr. Young.

– Szavamra, maga aztán tényleg átvette a szokásainkat – állapította meg Mária nővér lelkesen, és kisietett.

Mr. Young egyedül maradt egy alvó feleséggel és két szunyókáló csecsemővel. Lerogyott egy székre. Igen, talán a sok korán kelés és a térdeplés teszi, gondolta. Jó emberek, de nem teljesen beszámíthatóak. Egyszer látott egy Ken Russell-filmet, abban is szerepeltek apácák. Hát olyasmit itt még nem látott, de nem zörög a paraszt, ugyebár…

Felsóhajtott.

Ekkor ébredt föl „A” csecsemő, és kitartó sírásba kezdett.

Mr. Youngnak hosszú évek óta nem kellett bőgő csecsemőt csitítgatnia, és már akkoriban sem volt túl nagy érzéke hozzá. Mindig is tisztelte Sir Winston Churchillt, ezért kicsinyített változatainak popsin paskolása méltatlannak tűnt a szemében.

– Isten hozott a világon – mondta megviselten. – Idővel majd megszokod.

A csecsemő elhallgatott, és valóban úgy nézett rá, mint egy csökönyös tábornok.

Mária nővér ezt a pillanatot választotta, hogy belépjen a teával. Bármennyire sátánista volt is, gondoskodott csészealjról és egy tányér aprósüteményről, olyasfajtáról, ami általában a zacskó alján marad. Az övé ugyanolyan rózsaszín volt, mint egyes orvosi műszerek, és a tetején a fehér cukormáz hóembert formázott.

– Maguknál általában nem szokott ilyen lenni – magyarázta az apáca. – Önök ezt biszkvitnek hívják, mi azt mondjuk, keksz.

Mr. Young éppen szóra nyitotta a száját, hogy közölje, ő is így szokta nevezni, akárcsak Luton jeles polgárai, amikor pihegve berontott egy másik apáca.

Először Mária nővérre nézett, aztán Mr. Youngra, és mivel egyből látta rajta, hogy a férfi sosem látott még pentagrammát belülről, az „A” csecsemőre mutatott, és kacsintott.

Mária nővér bólintott, és visszakacsintott.

Az apáca kitolta a csecsemőt a gyerekkocsin.

Ami az emberi kommunikáció formáit illeti, egy kacsintás jelentése igen sokrétű lehet. Például az újonnan érkezett apáca kacsintása ezt jelentette:

Hol a pokolban voltál? Megszületett „B” csecsemő, készen állunk a cserére, te pedig itt állsz a másik szobában az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme mellett, és teázgatsz. Engem pedig majdnem lelőttek.

Mária nővér válaszkacsintását pedig eképpen értelmezte:

Itt van az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme, de nem mondhatok többet, mert itt van egy kívülálló.

Mindeközben Mária azt gondolta, hogy a másik kacsintása valami ilyesmit takart:

Nagyszerű, nővérem: magadtól kicserélted a csecsemőket. Most pedig add ide a másik gyermeket, hogy elvihessem, te pedig teázgass tovább Őexcellenciájával, az Amerikai Kultúrával!

Ennek megfelelően az ő kacsintása azt jelentette:

Tessék, nővérem; itt van a „B” csecsemő, vidd csak el, hadd beszélgessek Őexcellenciájával! Mindig meg akartam kérdezni, hogy miért olyan magasak az épületeik, és miért van rajtuk annyi üveg.

Az üzenetváltás árnyalatai teljességgel megfejthetetlenek maradtak Mr. Young számára, akit rettentően zavart ez a titkos jelbeszéd, és arra gondolt: Az a Mr. Russell, az tudta, miről beszél, semmi kétség.

Mária nővér tévedésére talán még fény derülhetett volna, ha rendtársnőjének gondolatait előzőleg össze nem kuszálja a Mrs. Dowlingot őrző testőrök zaklatása, akik növekvő bizalmatlansággal méregették az apácát. Ennek oka az volt, hogy arra képezték ki őket, hogy határozottan reagáljanak olyan emberekre, akik hosszú kabátot vagy köpenyt és bő lebernyegű fejdíszt viselnek, és most nehezen birkóztak meg az ellentmondó jelzésekkel. Elég kockázatos dolog ellentmondó jelzésekre rosszul reagáló fegyveres emberek közelében tartózkodni, különösen azután, hogy a fegyveresek szemtanúi voltak egy természetes szülésnek, ami határozottan amerikaiatlan módja az állampolgárok világrajövetelének.

Mrs. Young mocorogni kezdett.

– Választottak már neki nevet? – kérdezte Mária nővér ravaszkásan.

– Hmm? – rezzent fel Mr. Young. – Ja, nem, még nem igazán. Ha lány lett volna, akkor Lucinda lenne a neve az édesanyám után. Vagy Germaine. Ezt Deirdre találta ki.

– A Wormwood szép név – javasolta az apáca, fölidézve klasszikus olvasmányait. – Vagy a Damien. A Damien nagyon népszerű manapság.

• • •

Anatéma Apparát – az édesanyja nem volt nagy olvasója a vallásos tanoknak, ezért mikor egyszer beleolvasott az Írásba, úgy találta, hogy ez szép név egy kislánynak – nyolc és fél éves volt, és a Könyvet olvasta a takarója alatt egy zseblámpa fényénél.

Más gyerekek olyan alapvető könyvekből tanulnak meg olvasni, amelyben almák, babák, cickányok és hasonlók színes képei sorakoznak. Az Apparát család azonban más volt. Anatéma a Könyvből tanult meg olvasni.

Nem szerepelt benne alma meg baba, viszont volt benne egy tizennyolcadik századi fametszet Agnes Nutterről a máglyán, körülötte ünneplő tömeggel.

Az első szó, amit fölismert, a szép volt. Kevés ember tudja nyolc és fél éves korában, hogy a szép azt is jelenti, hogy „hihetetlenül pontos”, de Anatéma közéjük tartozott.

A második szó a pontos volt.

Az első mondat, amit hangosan is föl tudott olvasni, így szólt:

Éſ mondám néked, éſ ſzavaimat reád bízom. Négy lovaſ jövend, meg még négy, éſ három jövend az égen, meg egy lángok közt haladván; ſemmi nem állítand meg őket, ſem halak, ſem eſő, ſem út, ſem Ördöng vagy Angyal. Éſ te iſ ottan leſzel, Anatéma.

Anatéma szeretett magáról olvasni.

(Léteznek olyan könyvek, amelyeket a gondos szülők a vasárnapi újságok útmutatása alapján megrendelhetnek úgy, hogy abban gyermekük neve szerepeljen hősként, amitől a kölyköket jobban érdeklik majd a könyvek. Anatéma esetében nemcsak ő szerepelt a Könyvben – ami eddig pontosnak ígérkezett –, hanem a szülei, nagyszülei és minden felmenője a tizenhetedik századig. Túl fiatal és túl öntelt volt még ahhoz, hogy észrevegye, nem esik szó benne az ő gyermekeiről vagy bármiről az elkövetkező tizenegy éven túl. Nyolc és fél éves korában az embernek tizenegy esztendő egy egész élet, és ha valaki hisz a Könyvnek, akkor ez szó szerint értendő.)

Okos lánygyermek volt, sápadt arccal, fekete szemmel és hajjal. Családi jellemvonásként hajlamos volt rá, hogy a környezetében kényelmetlenül érezzék magukat az emberek, ezenfelül korához képest túlságosan okkult kisugárzással rendelkezett.

Koraérett, higgadt természetnek bizonyult, és az egyetlen, ami ellen tanárai kifogást emelhettek, az a helyesírása volt, ami 300 éve divatjamúltnak számított.

• • •

Az apácák fogták „A” csecsemőt, és kicserélték „B” csecsemőre az attasé feleségének és testőreinek szeme láttára azzal a ravasz csellel, hogy kitolták az egyik babát („hogy megmérjük, kedveském, muszáj, ez a törvény”), és nem sokkal később betolták a másikat.

A kultúrattasét, Thaddeus J. Dowlingot pár nappal korábban visszahívták Washingtonba, de a vajúdás alatt végig Mrs. Dowlinggal volt telefonon keresztül, és segített neki lélegezni.

Sokat rontott a helyzeten, hogy időközben a másik telefonon a befektetési tanácsadójával tárgyalt, és egyszer kénytelen volt húsz percre megkérni a feleségét, hogy tartsa a vonalat.

De ez így volt rendjén.

A szülés azon felejthetetlen élmények közé tartozik, amelyekben feltétlenül osztozni kell, és ő egyetlen pillanatáról sem akart lemaradni.

Szólt is az egyik testőrnek, hogy vegye videóra.

• • •

Az ördög, mint olyan, sosem alszik, éppen ezért úgy gondolja, hogy másoknak sincs rá szükségük. Crowley azonban szeretett aludni, számára hozzátartozott a világ nyújtotta gyönyörökhöz. Különösen egy nehéz vacsora után. A tizenkilencedik század nagyobbik részét például teljesen átaludta. Nem azért, mert szüksége volt rá, hanem egyszerűen azért, mert élvezte.[6]

A világ nyújtotta gyönyörök. Hát, jobban teszi, ha sürgősen elkezdi élvezni őket, amíg még van rá ideje.

A Bentley átdübörgött az éjszakán, és keletnek tartott.

Természetesen ő maga is az Armageddon híve volt általánosságban véve. Ha valaki megkérdezte volna, miért töltött századokat az emberiség ügyeibe avatkozva, azt mondta volna: „Ja, hát azért, hogy eljöjjön az Armageddon, és győzedelmeskedjék a Pokol.” Mégis, más dolog volt ügyködni rajta, mint látni, amint megtörténik.

Crowley mindig tudta, hogy a közelben lesz, ha bekövetkezik a világvége, mert halhatatlan volt, és amúgy sem volt választása. Csak remélte, hogy még sokára lesz.

Ugyanis kedvelte az embereket. Egy démonnál ez súlyos jellemhiba.

Ó, persze, mindent megtett, hogy rövidke életük minél nyomorúságosabb legyen, de amit ő kitalált, feleannyira sem volt gonosz, mint amit maguktól ötlöttek ki. Mintha tehetségük lett volna hozzá. Beépített tulajdonság vagy mi. Olyan világba születtek, ami ezeregy módon ellenük tört, és emellett erejük nagy részét arra fordították, hogy még nyomorúságosabb legyen. Az évszázadok során Crowley egyre nehezebben agyalt ki ördögibbet annál, mint amit az általános rosszindulatuk diktált. Az elmúlt millennium során többször is felmerült benne, hogy küld egy üzenetet Odalentre, amiben az áll: Nézzétek, akár már most föladhatjuk az egészet, bezárhatjuk Dist és a Pandemoniumot, aztán fölköltözhetünk a felszínre, mert nem tudunk semmi olyat kitalálni, amit ők ne tudnának maguktól, sőt olyanokat eszeltek ki, általában elektródák segítségével, amire mi még csak nem is gondoltunk. Van bennük valami, ami belőlünk hiányzik. A képzelőerő. Meg az elektronika ismerete.

Egyikük meg is írta… „Maradt-e még pokolban ördög?”

Crowley-t dicséretben részesítették a spanyol inkvizíció miatt. Valóban Spanyolországban tartózkodott abban az időben, általában fogadókban és festői helyeken töltötte az idejét, és nem is tudott az esetről, amíg meg nem dicsérték érte. Elment, és megnézte magának a dolgot, aztán távozott, és egy hétig részeg volt utána.

Az a Hieronymus Bosch micsoda egy hangyás alak volt!

És mikor már azt hinnéd, hogy gonoszabbak a Pokol minden bugyránál, hirtelen Mennyországot megszégyenítő eleganciára és nagylelkűségre képesek. Gyakran ugyanaz a személy képes mindkettőre. A szabad akarat a felelős érte, természetesen. Franc se érti.

Azirafael egyszer megpróbálta elmagyarázni neki. A lényeg, mondta – ez valamikor 1020 körül történt, amikor először jutottak Egyezségre –, a lényeg, hogy az ember maga dönti el, hogy jó vagy rossz válik belőle, míg Crowley-nál és természetesen nála is a dolog már a kezdet kezdetén eldöntetett. Az ember nem lehet igazán szent, mondta, hacsak nem képes végtelenül gonosz is lenni.

Crowley ezen gondolkozott egy ideig, aztán, úgy 1023 körül, azt mondta: Várjál csak, ez működik, de csak akkor, ha mindenki egyenlő esélyekkel indul, nem igaz? Nem várható el, hogy ha valaki egy csatatér kellős közepén kezdi, ugyanúgy teljesítsen, mint az, aki nemesi udvarba születik.

Ah, mondta Azirafael, ez a szép az egészben. Minél alacsonyabbról indulsz, annál több lehetőséged van.

Crowley erre azt morogta, hogy ez őrültség.

Nem, állította Azirafael, ez a kifürkészhetetlen.

Azirafael. Az Ellenfél, természetesen. De ha valaki hatezer éve az ellenfeled, az már szinte a barátod.

Crowley lenyúlt, és fölvette az autója telefonját.

Démonnak lenni természetesen azt jelentette, hogy nincs szabad akarata. Az emberek közelében azonban ellesett pár ravasz fogást.

• • •

Mr. Young nem rajongott a Damienért, sem a Wormwoodért, sem Mária nővér többi javaslatáért, pedig ő aztán felsorolta neki a fél Poklot és a hangosfilm első két évtizedének összes jelentősebb hollywoodi sztárját.

– Hát – mondta végül kicsit sértődötten –, nem tudom, miért rossz az Errol vagy a Cary. Nagyon szép amerikai név mindkettő.

– Én valami, nos, hagyományosabbra gondoltam – magyarázta Mr. Young. – Mi mindig a szép, egyszerű neveket kedveltük a családban.

Mária nővér ragyogott az örömtől.

– Úgy van. A régi nevek a legjobbak, ha engem kérdez.

– Valami tisztes, régi név, amit a Bibliában is olvashat az ember – mondta Mr. Young. – Máté, Márk, Lukács, ilyesmi. – Mária nővér összerezzent. – Csak az a baj, hogy sosem érintettek meg igazán – tette hozzá Mr. Young. – Inkább emlékeztetnek színészekre meg futballistákra.

– A Saul szép név – próbálkozott Mária nővér.

– Nem akarok annyira régi nevet – mondta Mr. Young.

– Akkor Káin. Nagyon modern a hangzása. Cain – próbálkozott az apáca.

– Hmm – tépelődött Mr. Young.

– Vagy ott van… hát az Ádám mindig beválik. Adam. – Nagy baj nem lehet belőle, gondolta Mária nővér.

– Adam? – vonta fel a szemöldökét Mr. Young.

• • •

Jó lenne azt hinni, hogy a sátánista apácák a fölösleges apróságot – „B” csecsemő – titokban örökbe adták, és normális, boldog, vidám gyermekkora volt, végül pedig teljesen normális, viszonylag elégedett felnőtt lett belőle.

Talán ez is történt.

Képzeljék azt, hogy alsó tagozatban díjat nyert helyesírásból; érdektelen, de kellemes középiskolai és egyetemi évek után a Tadfield és Norton Építkezési Vállalatnál kapott jól fizető állást; egy csinos lányt vett feleségül. Valószínűleg hozzáképzelnek még néhány gyereket és valami hobbit: régi motorokat újít fel a garázsában, vagy trópusi halakat tenyészt.

Nem akarják tudni, mi történhet „B” csecsemővel.

A maguk verziója amúgy is jobban tetszik nekünk.

Bizonyára díjakat nyer a trópusi halaival.

• • •

Egy kis házikóban valahol Dorkingban, Surrey megyében kis lámpa égett egy hálószobában.

Newton Pulsifer tizenkét éves volt, sovány, szemüveges, és már órák óta aludnia kellett volna.

Anyja azonban meg volt győződve kisfia zsenialitásáról, és hagyta, hogy takarodó után még fennmaradjon és „kísérletezgessen”.

Legfrissebb kísérleteképpen egy ósdi bakelitrádió hálózati csatlakozójának kicserélésén fáradozott, amelyet az anyja adott neki. A büszkén „munkapadnak” nevezett, ütött-kopott íróasztala mögött ült, amelyen vezetékek, elemek, csupasz drótok, villanykörték hevertek, meg egy házilag összeszerelhető kristálydetektoros vevő, ami sosem működött. A bakelitrádiót eddig sem tudta szólásra bírni, de ez valójában fel sem merült.

Három, enyhén deformált fémrepülő lógott pamutfonálon a mennyezetről. Még egy laikus szemlélő is könnyedén észrevehette rajtuk, hogy bár gondosan és óvatosan lettek összerakva, az illető fikarcnyit sem konyított a repülőgépmodellek készítéséhez. Szörnyen büszke volt mindre, még a Spitfire-re is, pedig annak a szárnyait alaposan elrontotta.

Feltolta a szemüveget az orrán, hunyorogva nézett le a dugóra, és letette a csavarhúzót.

Ezúttal jó eséllyel reménykedhetett, mert pontról pontra követte a csatlakozók cseréjét illető leírást a Gyakorlati elektronika fiúk számára, azon belül száz meg egy mód az elektronika biztonságos és oktató célú felhasználására című füzet ötödik oldalán. A megfelelő színű drótokat a megfelelő színű tüskékhez forrasztotta; ellenőrizte, hogy jó áramerősségű biztosítékot használt-e. Aztán összecsavarozta az egészet. Eddig semmi gond.

Bedugta a konnektorba. Bekapcsolta a rádiót.

Az egész házban kialudt a villany.

Newton büszkén húzta ki magát. Egyre ügyesebb lett. Múltkor egész Dorkingot elsötétítette, és kijött egy férfi az Elektromos Művektől, hogy elbeszélgessen a mamájával.

Égető és viszonzatlan vonzalom fűzte az elektromos kütyükhöz. Volt egy számítógép az iskolában, és vagy fél tucat szorgalmas srác mindig bent maradt tanítás után, és lyukas kártyalapokat dugdostak bele. Mikor a számítógépteremért felelős tanár végre engedett Newton folyamatos könyörgésének, és beeresztette, Newtonnak csak egyetlen picinyke kártyát sikerült bedugnia a gépbe, melyet az befalt – de a kártya végleg a torkán akadt.

Newton biztos volt benne, hogy a számítógépeké a jövő, és fel akart készülni rá, hogy az új technológia élvonalában menetelhessen.

A jövőnek azonban saját tervei voltak. Mind benne állt a Könyvben.

• • •

Adam, gondolta Mr. Young. Megpróbálta kimondani, hogyan is hangzana.

– Adam. – Hmmm…

Lenézett az Ellenség, Királyok Végzete, a Feneketlen Mélység Angyala, a Hatalmas Bestia, akit Sárkánynak hívnak, E Világ Hercege, Hazugságok Atyja, a Sátán Ivadéka és a Sötétség Fejedelme aranyló fürtjeire.

– Tudja, nővér – vonta le a következtetést rövid idő múltán –, azt hiszem, tényleg úgy néz ki, mint egy Adam.

• • •

Nem sötét és viharos éjszaka volt.

A sötét, viharos éjszaka két nappal később következett be, nagyjából négy órával azután, hogy Mrs. Dowling és Mrs. Young gyermekeikkel együtt elhagyták az épületet. Különösen sötét és viharos éjszaka volt, majd nem sokkal éjfél után, amikor a vihar a legvadabbul tombolt, villámcsapás sújtott le a Sokatmondó Rend zárdájára, és lángra gyújtotta a sekrestye tetejét.

Senkit sem ért komolyabb sérülés, de a tűz hosszú órákig égett, és jelentős károkat okozott.

Aki a tüzet szította, egy közeli hegytetőn ólálkodott, és a lángokat nézte. Magas volt, karcsú, ahogy a Pokol hercegéhez illett. Ezzel végére járt az utolsó cselekedetnek, amelyet az Alvilágba való visszatérése előtt el kellett végeznie.

A többit már rábízhatta Crowley-ra.

Hastur hazatért.

• • •

Azirafael gyakorlatilag Hatalmasság volt, de mostanában ezzel sokat viccelődtek az emberek.

Tulajdonképpen sem ő, sem Crowley nem választották volna egymás társaságát, de mindketten gyakorlatias emberek voltak, legalábbis ember formájú teremtmények, az Egyezség pedig mindeddig remekül bevált. Mellesleg érthető, ha valaki hozzászokik az egyetlen állandó archoz, akivel hat millennium alatt nagyjából rendszeresen találkozik.

Az Egyezség meglehetősen egyszerű volt, olyannyira, hogy nem is érdemli meg a nagybetűt, amelyet csupán azért hord, mert olyan régóta létezik. Az a fajta józan megfontoláson alapuló megegyezés volt, amilyet elszigetelt ügynökök változatosan lehetetlen körülmények között, feljebbvalóiktól távol kötnek, amikor rájönnek, hogy sokkal több közös vonás van bennük, közvetlen ellenfelekben, mint messzi szövetségeseikben. Az Egyezség abból állt, hogy bizonyos esetekben hallgatólagosan nem avatkoztak bele egymás dolgába. Ez gondoskodott arról, hogy noha egyikük sem győzhetett soha, nem is veszíthettek, és mindketten bizonyíthatták gazdáiknak, mekkora eredményeket értek el ravasz és jól tájékozott ellenfeleikkel szemben.

Ez azt jelentette, hogy Crowley megcsinálhatta Manchestert, Azirafael pedig szabad kezet kapott egész Shropshire-ben. Crowley-é volt Glasgow, Azirafaelé Edinburgh (egyikük sem vállalt felelősséget Milton Keynesért,[7] de mindketten sikerként jelentették le).

Ebből kifolyólag teljesen természetesnek tartották mindketten, hogy besegítsenek a másiknak, ha a józan ész azt diktálta. Végül is eredetileg mindketten angyalok voltak. Ha egyikük átruccant Hullba egy jó kísértés okán, teljesen természetes volt, hogy átszaladva a városon adagoljon egy adag sztenderd isteni révületet is. Előbb-utóbb úgyis megteszi valaki, a józan gondolkodás csak több szabadidőt teremt a másiknak, és csökkenti a költségeket.

Azirafael olykor bűntudatot érzett emiatt, de az emberiséggel együtt töltött évszázadok ugyanolyan hatást gyakoroltak rá, mint Crowley-ra, csak fordítva.

Mellesleg, a főnökség nem igazán törődött azzal, ki mit csinál, amíg rendben mentek a dolgok.

Azirafael pillanatnyilag a St. James Park kacsaúsztatója mellett állt Crowley társaságában. A kacsákat etették.

A St. James Park kacsái annyira hozzászoktak már, hogy lopva találkozó titkos ügynökök etetik őket, hogy kifejlesztették a maguk pavlovi reflexeit. Ha fogunk egy kacsát a St. James Parkból, és bezárjuk egy szobába, majd mutatunk neki egy fényképet két emberről – egyikük általában szőrmegalléros kabátot visel, a másik valami komorabbat, mintás sállal –, a kacsa várakozóan les majd ránk. Az orosz kultúrattasé fekete kenyere különösen keresett volt kifinomultabb körökben, míg az MI9 főnökének sörélesztős édes süteménye igazi csemegének számított.

Azirafael nagyobb darabkát szórt az egyik csenevész tojó elé, amely el is kapta, és azonnal elsüllyedt.

Az angyal Crowley felé fordult.

– No de kérlek, igazán – dünnyögte.

– Elnézést – motyogta Crowley. – A szokás hatalma.

A kacsa dühödten bukkant a felszínre.

– Természetesen tudtuk, hogy történik valami – mondta Azirafael. – Csak valahogy úgy képzelné az ember, hogy az ilyesmi Amerikában történik meg. Arrafelé szeretik az ilyesmit.

– Még megeshet – dörmögte Crowley borúsan. Tűnődve pillantott a park túloldalán várakozó Bentley-re, amelyet egy közterületes épp gondosan kerékbilinccsel látott el.

– Ó, igen, az amerikai diplomata – bólintott az angyal. – Micsoda felvágás! Mintha az Armageddon valami filmbemutató volna, amit a lehető legtöbb országban el akarnak adni.

– Az összes országban – helyesbített Crowley gyászosan. – A Földön és minden királyságában.

Azirafael az utolsó darabka kenyeret is a kacsák elé szórta, amelyek ezután a bolgár tengerészeti attasé és egy óvatos mozgású, cambridge-i nyakkendőt viselő férfi felé vették az irányt, ő pedig a szelektív szemetesbe dobta a papírzacskót.

Crowley felé fordult.

– Természetesen mi fogunk győzni – jelentette ki.

– Azt nem akarhatod – felelte a démon.

– Az ég szerelmére, miért nem?

– Figyelj – magyarázta Crowley elkeseredetten –, hány zeneszerzőt tudsz felsorolni a ti oldalatokon, mi? Elsőrangút, úgy értem.

Azirafael elképedt.

– Hát, nézzük csak… – kezdte.

– Kettő van – válaszolta Crowley. – Elgar és Liszt. Ennyi. Az összes többi nálunk van. Beethoven, Brahms, az összes Bach, Mozart meg a többiek. El tudsz képzelni egy örökkévalóságot Elgar társaságában?

Azirafael lehunyta a szemét.

– Túl könnyen – nyögte.

– Akkor ennyi volt – jelentette ki Crowley diadalmasan. Tudta, mi Azirafael gyenge pontja. – Nincs több CD, nincs több Albert Hall. Nincs több BBC Zenei Fesztivál. Sem Glyndebourne, csak mennyei harmóniák egész nap.

– Kifürkészhetetlen örömök – dünnyögte Azirafael.

– Akár a tojás só nélkül, te mondtad. Erről jut eszembe. Nincs só, nincs tojás. Sem hússaláta kapros öntettel. Vége a kellemes kis éttermeknek, ahol előre köszönnek. Nincs keresztrejtvény a Daily Telegraphban. Nincsenek kis régiségboltok, könyvesboltok sem. Nincs többé érdekes régi kiadás. Sem… – Crowley elérte Azirafael érdeklődési körének legszélét. – …ezüst tubákosszelencék a Regency korszakból.

– De ha mi győzünk, az sokkal jobb lesz! – krákogta az angyal.

– De nem lesz olyan érdekes. Nézd, tudod, hogy igazam van. Te ugyanolyan boldog lennél a kis hárfáddal, mint én a vasvillámmal.

– Tudod, hogy nem játszunk hárfán.

– Mi pedig nem használunk vasvillát. Képletesen értettem.

Egymásra meredtek.

Azirafael széttárta elegánsan manikűrözött kezeit.

– A mieink örömmel látnák, ha bekövetkezne, tudod jól. Erről szól az egész. A végső teszt. Lángoló kardok, a Négy Lovas, vértenger és minden unalmas velejáró. – Megvonta a vállát.

– És utána? Game Over? Dobjon be újabb érmét? – kérdezte Crowley.

– Néha igen nehezen tudom követni a sajátos gondolatmenetedet.