Faludi Julianna

Faltól falig

– részlet –

KALLIGRAM
2021

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Faludi Julianna, 2021
ISBN 978 963 468 275 2

„A háború alatt a Luftwaffénál voltam rádiós. Borzasztó rossz rádiós voltam, és a pilótám borzasztó rossz pilóta volt; csak négy hét kiképzést kaptunk. A második bevetésünkön lelőttek a Krím felett. A pilóta azonnal szörnyethalt, engem tatár nomádok mentettek ki a roncsok közül. Az égési sebeimbe bele kellett volna halnom. De ezek a parasztok, ugyanazok, akiket le kellett volna bombáznunk, kihúztak a roncsból, és odaadóan gondoskodtak rólam. Zsírt dörzsöltek a sebeimbe, filctakarókba bugyoláltak. Egy évig maradtam náluk. Aztán megadtam magam az amerikaiaknak, és hadifogoly lettem.

Ha megkérdezem magamtól, mit tudok igazán, hogy mi az, amit igazán megtapasztaltam az életben, hogy mit állíthatok hazugság nélkül… A zsírt a bőrömön. A zsírból és filcből való otthont.”

Florian Henckel von Donnersmarck:
Mű szerző nélkül (Deák Zsuzsi fordítása)

minden a legkevésbé rendben

Egyszerűen hátat fordítottam. Előbb a kezembe vettem a kalapácsot, hogy darabjaira törjem, porig zúzzam a falat, vagy legalább egy ember alakú rést üssek rajta, egy menekülő figuráét, mint a képregényekben, amikor a főhős menekülés közben egyszerűen átmegy a falon, amely papírból van, vagy a hősünk van acélból, a végeredmény ugyanaz. Viszont az én falam se papírból nem volt, se én nem voltam acélból, a falat megkerülni pedig nem lehetett, ahhoz rövid az élet. Meg elegem lett a látványából is. Az összes részletét ismertem: az illesztéseket, a malter mintáját, a porózus téglákat, melyeken átszivárgott, mint az esővíz, a pesti fröccs szaga, az áttetsző üveget a tetején, amin koppantam.

Nem tudom, mi mást mondhatnék, innen a Market Street távlatából. Kibontottam egy üveg spanyol vörösbort. Már nem nézem a falat. Elhúztam a függönyt, hiszen ez csak egy szobaablak. Egy szobában ülök, amelynek ablaka van. Kit érdekel a kilátás. Bármikor kimehettem volna az eső áztatta utcára a legelső bár felé, ha elegem van a nappaliból, Tim macskájából, meg az egészből. Az öcsém hiányzik. Az a seggfej öcsém.

Kávészemekre léptem a sötétben, az egyik egy különösen érzékeny ponton fúródott a talpamba, talán a vesém vagy a májam érzékeny, gondoltam. Mindig történt valami, ha reggel az öcsém főzte a kávét – kiszórta a földre, összetörte a csészét, az eláztatott pulton befolyt az edények alá, és odaszáradt. Inkább megvárta, hogy felkeljek, ne kelljen bajlódnia vele. Addig összesen háromszor töltöttem idegen helyen az éjszakát, otthon szerettem ébredni. Ezúttal is a hajnali homályban csak a telefonom gyenge fényénél botorkáltam át a szobán, hogy az öcsém fel ne ébredjen. Este főzhette a kávét, azért a kiszórt szemek. Nagy valószínűséggel a nappali kanapéján találni fogok valakit, gondoltam. Igyekeztem nem sziszegni, nehogy felzavarjam a nálunk ragadt Sanyát. Csúszós felületet éreztem, azonnal behorpadt a talpam alatt, ösztönösen félreugrottam, de a kisasztalba kapaszkodva felborítottam a sorakozó sörösdobozokat. A padlón a Joy Division lemezborítója hevert, hosszú csíkban szelte át a gyűrődés, a ráborult, maradék sör habzásnak indult, majd szétterült. Gyorsan felitattam a minta hegységben csúcsosodó vonalait. A lábam nyomán támadt gyűrődés sajnos megmaradt. Az öcsém ki lesz borulva, az Unknown Pleasures igazi ritkaság, a borító illusztrációja végigment a popkultúra minden szegmensén, a tetoválásoktól a képregényekig, hogy végül pólókra nyomva végezze a szekrényekben. Sanyának fogalma sem volt arról, hogy a minta rádióteleszkóppal felvett csillagokból áradó, elektromágneses sugárnyaláb, amelyben minden egyes vonal önálló pulzus lenyomata. Sanyának éppen elég, hogy álomra hajthatja a fejét a szőnyegünk mintázatán, az alumínium sörösdobozok között. A fénysugár független és egyedi pulzusokból tevődik össze, melyek megtörnek az útjukba kerülő interferencia miatt, és hegycsúcsokat, gyűrődéseket képeznek. Szerettem volna meg nem történtté tenni a kárt. A letörölgetett tokot Sanya felé löktem, hogy eltereljem magamról a gyanút, végül is nem én hagytam a söröket a cigihamuval teleszórt asztalon, a lemezt pedig a padlóra hányva. Balhénak néztünk elébe, mert az öcsém sorozatban törte meg a közös megegyezéssel felállított szabályokat, köztük az egyik legfontosabbat: a szobában nincs cigi és nem marad pia. Amikor beköltöztünk, a szüleink házirendet írattak velünk, amit ünnepélyesen megbeszéltünk pontról pontra, majd kiraktuk az előszoba falára. Az öcsémmel akkor azt is megfogadtattam, hogy a barátnőimet messze elkerüli, különben nem lakhat velem. Mivel a számlákat nagyrészt én fizettem, ezt úgy-ahogy betartotta. Ami a házibulikat illeti, néha engedtem neki, egyszerűen nem volt erőm vitatkozni. Nála a péntek és a szombat már rég elvesztette jelentőségét, egybefolyt a csütörtökkel, és átcsapott volna hétfőbe meg szerdába is, ha nem állítom le. Heti egy-kettő még elnézhető.

Amikor egyetemre kerültem, a szüleink nekünk adták az angyalföldi, kétszobás lakásukat. Angolt és művészettörténetet hallgattam mesterképzésen, az öcsém meg a nemzetközi tanulmányok BSc képzését végezte. Szerettem egyetemre járni, csak a vizsgákat utáltam, a szóbeliken mindig úgy tűnt, hogy hiába készültem, valami eltörött bennem a türelmetlen vagy lenéző tekintetek kereszttüzében. Az egyetem mellett irodai munkát végeztem egy biztosítótársaságnál, amolyan kisegítő mindenesként. Délután kettőtől este nyolcig vagy reggel nyolctól délután kettőig dolgoztam, mikor hogy. Pontos voltam, mindig időre végeztem a munkával, megnyugtatott, ha táblázatot szerkesztettem vagy levelet írtam, még akkor is, ha semmitmondó ügyfélkommunikációval foglalkoztam. Nyugodt életem lett volna, ha az öcsém fel nem ver álmomból a barátaival, a tévével vagy a zenéjével. Neki max rövid megbízásai voltak, ám mivel azonnal megünnepelte, ahogy végzett velük, a számlákra valahogy mindig csak az én fizetésemből futotta.

Gyerekkorunkban is ebben a lakásban laktunk, emlékszem, felosztottuk az egészet, ki hova léphet be, aztán a konyhában a kockaköveket is: ő lépett a feketékbe, én a fehérekbe. Komolyan vettük, ezért ha valamelyikünk elrontotta, és rosszul lépett, akkor kölcsön kellett adnia az egyik játékát egy hétre. Sosem tudtam, mit kérjek el az öcsémtől, annyira más dolgokat szerettünk, néha a dinóját választottam – egy hétig az éjjeliszekrényemen ült –, vagy a legóját, amit sosem raktam össze. Inkább a saját könyveim és festékeim foglalkoztattak. A fényképezőgépem kivontam a játékszabály alól, azzal, hogy a szüleimnél tároltam, biztonságban. Az egésznek nem volt igazi tétje. Az öcsém azonban nagyon kíváncsi volt mindenre, ami az enyém. Mivel én sosem hibáztam a kockaköveken, többnyire meglökött, vagy egyszerűen csak elvette, amit akart. Hiába rejtettem el az apám szekrényébe, a fényképezőt is megtalálta. Eltörte még az első félórában. Auguszta, ő még kicsi, mondták a szüleim, amikor úgy éreztem, hogy legszívesebben kidobnám a tesóm. Bosszút forraltam, hogy majd elhívom a parkba és otthagyom egyedül. De csak másfél év van köztünk, hamarosan magasabb és erősebb lett nálam. Oda is vágott párszor – nem mertem szólni erről. Csakhamar leállt vele, mert a barátnőim kezdték érdekelni őt meg a haverjait. Néhányukkal találkozgatott is, bár nála soha semmi nem tartott sokáig. Utáltam szabadkozni a hülyéje miatt, vigasztalni a síró barátnőim. Előfordult, hogy miatta haragudott meg rám valaki örökre.

Együttélni kihívás volt, azt gondolta, hogy a lakás falain kívül is ő diktál, mintha apánk helyébe lépett volna. Hétvégén általában tanultam, de ha a barátnőim mégis elrángattak táncolni, akkor máris hívogatni kezdett nagy aggodalmában.

– Hol vagy?

– Azt én is szeretném tudni.

– Tudod, hány óra van?

– Nem.

– Gyere haza!

Ilyenkor egy kicsit húztam még az időt, de aztán hamar taxiba vágtam magam. Nem ugyanazok a szabályok voltak ránk érvényesek, most már világos.

Volt, hogy megosztottuk egymással a hűtőben árválkodó utolsó falatokat, persze veszekedve.

– Borzalmas ízlésed van – fintorgott az öcsém. – Ez egy penészes fadarab. A camembert-nek belül lágynak kell lennie, és az ízének összeérnie a külső burok pinceillatával.

– Akkor vegyél te sajtot!

– Én jól megvagyok nélküle. Nincsenek igényeim.

– Mert az én igényeimen élsz.

A Joy Division-lemez egy átlagos, szürke péntek zsákmánya volt, de az aznap estén egy elektromágneses sugárnyaláb pásztázott végig, megtört az interferencián: mintegy a semmiből megjelent Steven, és csúcsosodást eredményezett minden egyes hullám vonalán. Fáradt voltam, napközben számtalan oszlopot böngésztem át sorról sorra több tucat táblázatban, és legalább negyven e-mailre válaszoltam, köztük a négy legnehezebb ügyfélnek. A fejem elnehezedett. A gyomrom már rég elfelejtette, hogyan kell korognia, amikor az aluljáróban terjengő gíroszillattól bepárásodott az új Tom Ford napszemüvegem. A szag elől a pólóm nyakkivágásába menekültem, majd vadul az otthon váró szejtán szendvicsemre gondoltam, míg végre hazaértem. Az öcsém egy rakás frissen szerzett posztpunk bakelittel meg egy rekesz sörrel ült a nappali közepén, mellette az utálatos Sanya. A gondolat, hogy hármasban bulizzunk a szőnyegen, nyomasztóan kilátástalannak tűnt, ezért a Joy Division-lemez A oldala alatt belebújtam a ruhámba, feltűztem a hajam, áttetsző harisnyát húztam, és szendviccsel a kezemben kiléptem az ajtón.

– Hova mész? Mikor… – nyelte el az öcsém hangját a műbőr bevonatú lakótelepi ajtó, mikor határozottan kiléptem a fertőtlenítőszagú lépcsőház kilencedik emeleti gangjára. A földszintre érve a szejtán is elfogyott.

Két srác a cipőmet bámulta a metrón, egy lány pedig fitymálóan végigmért. A cipő felső részét nagyapám fényes, kevertszálú selyemből készült fürdőköpenyéből szabtam ki. Gyerekkoromban gyakran elvesztem a pszichedelikus minta részleteiben. A fürdőkádban ülve pont ráláttam, ott lógott nagyanyám citromsárga köntöse és puplinotthonkája mellett. A cipő talpát lebomló plasztikból nyomtattam 3D-vel. Elégedett voltam, a sarok a mozgólépcső recéinek is ellenállt, sokat kísérleteztem ezen. Ha túl kecses a sarok, éppen belecsúszik a recék közé, az enyhén trapézosított formájú nem, ugyanakkor elég stabilitást is kölcsönöz a cipőnek, akár a macskaköves úton is kényelmes benne végigmenni.

A bronzkorláton tükröződött a fekete ruhás alakom. Kissé hátralendítettem a lábam, a pszichedelikus minta hangsúlyosabb lett, a fekete ruha kontrasztja jobban kiugrott. Holnapra készítem be a ma este képeit, az instasztorizba fogom berakni. A szórakozóhely előtt hat ember állt. Az őr előre engedett, talán mert Mirjam barátnőm az egyik üzletvezetővel járt korábban, vagy az ölebet babusgató csaj ismeretségi körébe tartozónak vélt, aki előttem lépett be, szintén soron kívül. A kutya felvonyított, amikor a lift megindult a tetőtér felé, de gazdája csücsörítésére fotókompatibilis cukifejbe vágta magát. A lány szabad kezével csavart egyet a szőke lófarkán, majd egy műhajszálat a blúzomra ejtve kilibbent a liftből. A mosdó felé vettem az irányt, de Zoé nevetése megállított. A pultnál ültek Mirjammal, csupasz vállukat megfestette a csillárok hangulatvilágítása. Hugót rendeltem, és megpróbáltam nem gondolni a torkomat szorító érzésre, ami időnként elfog, ha hirtelen egy feltűnő társaság közepébe kerülök. Mirjam fáradhatatlanul nyomta a legfrissebb történeteit, engem mégis déjà vu fogott el.

– Az a faszi, akinek vitorlázós képe van fent, koktéllal a kezében, na, az kocsival jött, és kábé húsz perc után a volt feleségéről kezdett el beszélni. A harmadik boromnál még mindig a válásánál tartottunk, meg hogy mennyit kellett ügyvédre költeni. A másik pedig cukrászdába akart menni. A fagylaltkehely felett búgta a fülembe, hogy mennyire magányos. Aztán kiderült, hogy felrobbant a háza, és az anyjánál él. A második gombócnál meg akart etetni. Érted?! De nem csak fagyival, hanem egy rakás hülye sztorival. Én meg csak ültem a fagyikehely felett, akár hármat is megehettem volna, amíg beszélt, be nem állt a szája. Majd, hogy menjünk fel hozzám, ott kényelmesebb lenne. Beadtam neki, hogy két dán doggal meg a nevelőapámmal élek.

– Szegény… – sóhajtotta Andi, töltött ajka lefitymáló mosolyra görbült, hosszabbított szempilláival teátrálisan a szabad ég felé pislogott. Ahogy megcserélte keresztbe tett lábait, a púderszínű ruha alól előtűntek combján a sötét harapásnyomok.

– Ne! – Zoé a szája elé kapott. – Ez a múlt heti csávó volt?

Andi bólintott, teljes testével előredőlt, hátracsapta hosszú, szőke hajkoronáját, majd megmutatta a férfi profilképét:

– Lausanne-ban szerezte a mesterdiplomáját, és most Londonban dolgozik egy ügyvédi irodában. Kiderült, hogy a főnököm unokatestvére.

– Az állat! – fakadt ki Mirjam.

Andi végérvényesen megunt minket, felpattant a bárszékről, és aranyszandáljában macskaléptekkel a dj-pult felé indult. Alakjára szorosan tapadt a pasztell miniruha, mintha meztelen lenne. Fejét hátradobta, törzsét megfeszítve a melle és a csípője között pergett le a ritmus. Mirjam engem is a terem közepére vonszolt, és derékból törte a beatet. Hiába igyekeztem, aznap sehogy sem tudtam felengedni, csak elkábultam az italtól. A nyelvem nehezen forgott, és a lányok Tinder-sztorijai, mintha a lábamra akasztott súlyok lennének. Lemerevedett talppal kapaszkodtam a tető padlójába, szinte mozdulatlan térddel, félig lehunyt szemmel bámultam Andi bármilyen zenére adaptálható őstáncát: a csípőből induló lejtést tökélyre fejlesztve, profin uralta a teret. Két éve táncol Londonban, a technikája sokat fejlődött, bár mindig ösztönből táncolt. Néhány unott lépés és szenvtelen mozdulat után a vonagló testeken keresztül a bárpulthoz nyomultam. Hömpölygött a glitch hop, sodort a tömeg. A pult szélébe kapaszkodva, kitartóan bámulni kezdtem a shakert hajigáló fiút. Mire odalépett hozzám, sikerült megkaparintanom egy bárszéket. A mellettem álló fickótól kérdezte meg, hogy én mit kérek. A pult fölött áthajolva, ordítva ásványvizet rendeltem, majd elküldtem a francba. Utálom, hogy azt hiszi, csak egy faszi vehet nekem italt. A mellettem álló fickó rám sem nézett, fogalma sem volt, mi történik, talán be volt állva. Végül a shakert félretéve a pultos a rozmaringágacskával díszített pohár víz mellé egy neonszínű koktélt is elém helyezett:

– Elnézést kérek az előbbiért, ez a ház ajándéka, ha elfogadod.

– Utálom a koktélt – mondtam, és az ásványvizes poharat szorongatva a pulton sorakozó italok felé fordultam. Azért jó, hogy felfogta, mi bajom.

A zene cloud rap-re váltott, a megszomjazott közönség pörgésben tartotta a pultosokat. A tömegből egy egérszürke póló jelent meg szorosan mellettem, szantál és hasított bőr illata ütötte meg az orrom. Szigorúan előreszegezett tekintettel állt, de éreztem, hogy engem bámul. Elfojtott sóhajjal a pultosok felé fordult. A pólóujj a csupasz vállamat súrolta, a kártya elnyújtott csipogással érintkezett a terminállal. A pincér rideg mosollyal a pultra lökte a gyöngyöző vizet. A szantál illatfelhőből megszólalt egy mély hang, és azt mondta:

– Get a taste in my mouth and desperation takes hold…

– …is it something so good, just can’t function no more1 – válaszoltam, egyenesen a szemébe nézve. Gyorsan megjegyzem a dalszövegeket, főleg, ha az öcsém pont ezt a lemezt nyúzza.

– Steven.

– Auguszta.

Ki hallgat még ilyesmit? – lepődtem meg.

– Joy…

– Enjoy… – a felsőgombja…

– Division – tudom.

– Collision…

Míg beleivott a poharába, elismerő mosollyal gördült végig a tekintete a cipőmtől finoman fölfelé a térdemen, csípőmön, derekamon át a szememig. A mellemet tapintatosan kihagyta. Mint a filmekben, mikor a zaj elhalkul, és beékelődik az epizód: a néző a lassítva táncoló testeket látja a háttérben, és élesen hallja az ismerkedő pár mondatait az alákevert romantikus szólamra. Itt most a brékelők és a flitterruhák mosódtak el, és a Joy Division szólt kihangosítva.

– Igyunk valami rendeset, vagy hallgassunk valami hallgathatót!

– A koncert jobban felpörget.

– Let’s go!

A tömegen át búcsút intettem a hajlongó Mirjamnak, és a két rozmaringos kristálypoharat a pulton hagyva leléptünk a helyről.

A koncert végére értünk át az Instantba. Nem ismertem az együttest, de kemény hiphop ment, a refrént egy hangként tolta a közönség. Az izzadt testek közé léptünk, és két számot végigácsorogtunk Stevennel. Mellettem állt, közel, de mégsem annyira szorosan, hogy ne tudnánk a ritmussal hömpölyögni. A vállunk időnként összeért. Valaki fellökött, nem nagyon, csak annyira, hogy megtántorodtam a hirtelen lökéstől. Steven megfogta a kezem, és a pult felé húzott. Az első fröccs alatt megtudtam, hogy holland, és a munkája miatt jár Budapestre. Úgy tippeltem, hogy harmincas. Észrevettem, hogy a füle éppen olyan ívben kanyarodik, mint a nagyapámé, a közepe egy kissé befelé hajlik. A tanulmányaimról beszélgettünk – lelkesedett a művészetért. A jogi kar előtt rajzolni tanult és kisfilmeket készített. Koncentráltan rám figyelt. A nyomtatott cipőm összes részlete érdekelte, hogyan terveztem meg és raktam össze az egyes elemeket.

– A neve Bábel.

– Archaikus név. Soknyelvű? – kérdezett vissza Steven.

– A talpa hét nyomtatott rétegből áll. Toronyszerű a formája, olyan, mint a zikkurat. Ez egy fordított sarok, az alsó rész szélesebb, így stabilabb. A sarok csonka toronyban szűkül össze, és a legtetején Vénusz emelete van. Ezen állok én. De a legalsó emelet is Vénuszé.

– A Vénusz alatt mi van?

– A Nap.

– Tehát én tartalak.

– Meg a Hold, Merkúr, Jupiter és a Szaturnusz. – Mégis, hova siet?, gondoltam.

– Csupa férfi.

– A Hold nem az. Bábel tornyán Marduk szentélye mélykék és aranyszínű. A kék, aranyszállal bevont anyag, amit látsz, nagyapám köntöse volt.

– Lenyűgöző ízlésed van! – az ujjai végigfutottak a ruha kivágásán… – Vedd fel fürdőruhával! – …aztán az odaképzelt melltartópántomon. A poharamba rejtettem az arcom.

Mielőtt Steven a gyengéd rezgést erőltetett beszélgetésbe fordíthatta volna a hóbaglyokról, az öcsém a hetedik érzékével épp a legjobbkor hívott fel: vár haza. A P. J. Harvey-lemezt nyúzta a szőnyegen horkoló Sanyi társaságában. Elköszöntem.

Arra ébredtem, hogy lüktet a halántékom, s mint nagyanyám tárcsás mosógépében, pörögtek bennem Steven mondatai. Összeszedtem a kiszórt kávészemeket. Az asztalon sörösüvegek sorakoztak, a szemetes bűzlött a cigarettacsikkektől, a mosogatóban seregnyi pohár ázott. A friss kávé kicsalogatta az öcsémet a szobájából. Közepesen volt gyűrött, a tegnapi pólója lógott rajta. Elküldtem zuhanyozni. Sanyi megitta a kávét, és visszafeküdt a kanapéra. Elmosogattam. Elpakoltam. Levittem a szemetet. Beállítottam a telefonom a sarokba. Felporszívóztam, felmostam, leporoltam a bútorokat. Közben Sanyi a kanapén feküdt mozdulatlanul, még a porszívóra sem mozdította a füle botját sem. Leállítottam a felvételt.

– Mit csinálsz, Auguszta? – kérdezte a vállam fölött az öcsém, amikor előkészítettem a videót a telefonomon. – Te felvetted, ahogy takarítasz?

– Mellékszereplő: Sándor – mondtam a kamerába, és kiposztoltam a takarítóvideót: „Szupergyorsan takarítok, miközben Sándor a kanapén elnyúlva durmol.”

Hogy ne kelljen az öcsémmel lennem, ebédelni indultam egy fiúval, aki három hete írogatott nekem. Hánytam. Az asztalon elhagyatottan hevertek a dolgozatomhoz begyűjtött könyvek. Azért siettettem a találkozást, hogy a srác minél előbb szembesüljön azzal, milyen is vagyok a valóságban, és magától ábránduljon ki belőlem. Ez a legfájdalommentesebb megoldás, amit eddig ismertem. Belőlem hiányzott Alexa szókimondása, amivel közli, hogy nem az esete az illető, vagy Zoé finom fade-out technikája, amikor úgy tűnik el, hogy fel sem tűnik, hogy eltűnt. Én kegyetlenebb voltam ennél, mert igazság szerint szórakoztatott az egész. Randi, amiről tudom, hogy az utolsó lesz. Az áldozat felkészül, én pedig hátradőlve figyelem, ahogy beveti a módszerét, majd verbálisan kicsinálom, és megérti, hogy nem megy. Jó esetben látni sem akar, de nem akar megbántani, ezért egy vagy két semleges üzit küld még, és vége. Akkor sem akarna randizni velem, ha a Gresham-palotába hívnám egy privát suite-be.

Már a metrón ültem, mikor eszembe jutott az öcsém tavalyi, egynyári barátnője. Folyton a napbarnított tónusán dolgozott, ezért rendszerint vízpartokon, kertipartikon vagy egyszerűen a tetőnkön töltötte a hétvégéjét. Néhányszor nálunk aludt, annak ellenére, hogy a megegyezésünk szerint senkit nem vihettünk fel. Az öcsém bűnbánó arccal járt-kelt másnap, és úgy tett, mintha tőle függetlenül alakultak volna úgy a körülmények, hogy a lánynak elkerülhetetlenül nálunk kellett aludnia. Ha tehettem, Mirjamhoz mentem. Utáltam a helyzetet. Később aztán megbántam a nagy tapintatom, mivel Zsanett nálunk ragadt. Mirjamnál sem lóghattam állandóan. Nyár lévén egyetemre nem, csak a munkába kellett járnom, mégis idegesített, hogy hárman vagyunk. Sose bírtam lelazulni a strandhangulatukhoz. Akkor már inkább a Sanyi!, gondoltam sokszor. Zsanett időnként ugyan elmosogatott vagy bedobott egy-egy mosást az öcsém szennyesével, de a hűtőt legfeljebb sörökkel töltötték fel, és a háztartásból többet nem vállaltak, csak eltüntették a kedvenc joghurtjaimat. Hihetetlennek tűnt, hogy az öcsém szerelmes belé. Idegesített az egész kapcsolatuk. Ádám megváltozott. Először csak Zsanett anyjának levese érkezett meg a hűtőszekrényünkbe, majd a kiterjesztett család is az életünkbe: egyik nap az unokatestvére, akivel történetesen jártam korábban talán egy hónapig. Marci, igen, Marci, mutatkozott be, persze, ismerjük már egymást, és összepuszizkodtunk az előszobában. A srác közömbös emléke addigra megfakult bennem. Gyertek beljebb, mondtam, és teával kínáltam őket. Hátradőlve a kanapén Marci előbb alaposan megmustrált, majd a levegőbe bokszolt, és lábát kényelmesen felrakta a dohányzóasztalra. Zsanett két sörrel dobta magát mellé. Ingerült lettem. A csaj hajszálait én szedegettem reggelente a padlóról, erre ott ül a nappalimban – az öcsém pólójában – a volt pasimmal, akit nem én hívtam meg, és sörözgetnek délelőtt tizenegykor. A beszélgetés érthetően hamar befulladt. Zsanett eldicsekedett Marci új barátnőjével, aki fotómodell, és 15k követője van az instán. Marci flegmán bámult, míg Zsanett előállt a farbával: írjam már meg a lány szakdolgozatát, mert neki egy perce sincs, amióta a YouTube-csatornája is beindult. Szóval ezért jött ide Marci, és ezért van a lába az asztalon. Mondjak egy összeget, de nem lehet több kétszázezernél, folytatta Zsanett. A 15k nem nyom le, se a két kiló, mondtam, de arra elég, hogy ne akarjak a látótérbe kerülni, és különben sem érek rá. Ugyan, Bébi, ne viccelj, szólalt meg végre Marci, neked ez semmiből sem áll, a legzsenibb agyú nő vagy, akit ismerek, nézett a szemembe. Elöntött a szégyen, hogy nem bírtam azt mondani Zsanettnek, most azonnal költözzön el, és vigye magával az unokatesóját. Marci mély hatást tett rám. Kedvem lett volna ráborítani az asztalt. Minden eszembe jutott. Ugyanezzel a pofával mondta akkor nyáron, hogy ugyan Auguszta, olyan zseni agyad van, csak hallucináltál. Zsanett még erősködött, de azt sem hallottam, mit beszél, majd amikor Marci megfogta a vállam, hirtelen a fejembe szökött a vér, és már csak arra emlékszem, hogy egyedül vagyok a szobában, a padlón fekszem, a sörtócsa patakokban szivárog le az asztalról a padlóra, és mindjárt a hajamig ér. Szerencsére nem láttam újra őket.

A metróból az Astorián szálltam ki, a hétker kocsmarengetegébe kanyarodva már az utca végéről felismertem a fiút jellegzetes szakálláról és vállig érő hajáról. A bejárat előtt állt, lábát a falnak támasztva, és rövid, ideges mozdulatokkal szívta a cigarettát. Meleg volt, mégis hosszú ujjú, kockás inget viselt szürke farmerrel. Úgy három hete Mirjam hívta oda hozzánk tánc közben, annyira bámultam a kinyúlt pulóverében. Furcsa ízlésed van, mondta Mirjam, inkább tinderezz többet. Akkor még csak pár szót váltottunk a gyengébb zenei blokkok alatt, emlékeztem, hogy angoltanárként dolgozik egy iskolában. Most zavarában a vécé melletti asztalhoz ült le, de én inkább az ablak mellé tereltem. Sokáig tanakodott az étlap felett.

– A tésztát szereted vagy a rizst? – kérdezte.

– Nem tudom, mondjuk, a rizstésztát.

– Szereted a kókusztejet?

– Fogalmam sincs. Vegetáriánus vagyok. A citromfüvet utálom.

– Éhes vagy?

– Nem tudom, ma nem reggeliztem.

Végül szóról szóra megismételte a rendelésem. Főzőműsorba illő részletességgel elmesélte, hogyan készíti el otthon a pad thai-t, természetesen citromfű nélkül, kókusztejből pedig csakis az alumíniumkonzervet választja, mivel szerinte az őrzi meg a legjobban a kókusz természetes sajátosságait. Kezével idegesen babrálta az evőeszközt, majd felgyűrte az ingujját. Régóta nem randizott, borzasztóan izgul, bökte ki. Igyekeztem oldani a helyzetet, faggatni kezdtem. Szidta a tankönyveket meg a többi tanárt, és törölgetni kezdte a homlokát, mikor elmondta, mennyire utálja a munkáját. Angliából jött, kézenfekvőnek tűnt, hogy nyelvet tanítson. Az üzenet és a médium inkompatibilitásán bosszankodott teoretikus nagyívben, Manchesterben kommunikációt hallgatott. Örökkévalóságnak tűnt, mire kihozták a levest. A kamu perzsaszőnyeg részleteit vizsgáltam a padlón, a púderszínű körömcipőm citromsárga bojtjai beleolvadtak a mintába. Kompozícióba rendeztem a szőnyeget, a szék ívét, rajta a cipőmet. Titokban a fiú saras fesztiválokon lestrapált, klasszikus Nike Cortez Basic tornacipőjéről is készítettem egy képet. Másnapos hangulatú szűrővel, autentikus streetwear hangulattal küldtem ki a vízparti posztok közé. Egyszer csak Steven üzenete ugrott fel a telefonomon, mintha sürgetne, de én az ételre figyeltem inkább.

Mire átbotorkáltunk a józanodó romkocsmák között a kávézóba, végképp elromlott minden. A fiú egy vágóhídról mesélt, ahol egyszer egy barátjával dolgozott. Térdig gázoltak a szennylében, a fellógatott állatok belezése volt a napi rutin. A barátja most kórházban van, mert motorbalesete volt, de jogsija nem. Még a sarkon otthagytam.

Unalmas csaj lehetek, ha ennyire szánalmas randikra járok. Lehet, hogy Mirjamnak volt igaza. Hazafelé felszálltam a metróra. Szeretem a vasárnapot, mert nem rohan senki, a metró félig üres volt. Annyira lemerített a randi, hogy le kellett ülnöm. Felléptem a Tinderre. Egy férfi huppant mellém, pedig volt még egy csomó szabad hely. Nem törődtem különösebben vele, vadul lapoztam a fotókat. Szuszogást érzékeltem a jobb vállam felett, a férfi lesett a telefonomba. Hogy mi a…. Bámulsz? – néztem egyenesen a szemébe, akkor leszállt. A Tinderen amúgy láttam egy-két jobb arcot, de nem húztam jobbra senkit. Voltak fent ismerőseim is, például egy osztálytársam, aki veszkócsizmában nyomult, és harmadikban azzal nyaggatta a barátnőmet, hogy menjen strippernek, a másik az egykori tesitanárom, aki állítólag összejött egy kiránduláson Andival. Megtaláltam a szomszédunkat is, eddig nem tudtam, hogy motorozik. Az öcsém szerencsére nem motorozik, igaz, van jogosítványa. Nem jár be az egyetemre, és lányokkal végezteti el a csoportfeladatait, meg a barátaival sörözik a konyhánkban. Egyszer már kirúgták, de kérvényekkel elintéztük, hogy kapjon még egy félévet. A szüleimnek nem árultuk el. Nem szoktam meghívni magunkhoz senkit, mert bármikor érhet meglepetés az asztaltársaságot illetően.

Stevennel a Jászain találkoztunk, már várt, amikor leugrottam a villamosról. Izzott az aszfalt a napsütésben, a hídról felszálló por remegő csíkot húzott a forró levegőben. A platánfák árnyékában sétáltunk a galériák és a könyvesboltok előtt a Szent István park felé. Steven puha bőrcipője és az én ezüstszandálom fel-felvillanó látomásként egy ütemre tükröződött a kirakatokban. Megálltunk a kedvenc házam kapujában, és beütöttem a kódot. A lépcsőházból egy-két bauhaus-kanyar után a tetőre jutottunk, és kinéztünk a Margitszigetre. Steven épp a budai lankákat bámulta elfogódottan, amikor a posztindusztriális esszémről kezdtem mesélni.

– Elakadtam vele. Nem lendül tovább – magyaráztam, míg tekintete az Árpád hídról a lépcsőházra siklott.

– A posztmodern építészet szerelmesével andalogsz, my dear – először mondta, hogy my dear. – Nagyon érdekel, hogy a technológia hogyan hat a művészetre, különösen az építészetre – mélyítette el a hangját.

A nyomaték kedvéért felvette a szemüvegét, és a lépcsőház aljába érve elolvasta az emléktáblát. Hazafelé a háborús fejlesztésekről beszélgettünk, a két háború közötti válságról és konjunktúráról. Figyeltem Stevent, mintha a napba hunyorognék a felhők között.

Úgy éreztem, egy képzeletbeli krimi főhősei voltunk, akik mások elől rejtegetve magukat elvegyülnek a tömegben, mégis tudják egymásról, hogy ugyanazon történet részei. Minden este együtt voltunk, de mintha éjjel-nappal ott lett volna velem, úgy csorgott át az órákon az este. Sosem unatkoztam vele, mindenhova együtt jártunk, koncertekre, kiállításokra, aztán éjszakába nyúlóan beszélgettünk egy-egy bárpultnál. Hajnalban hazakísért, nem bírtam még nála aludni. Ő volt számomra a titokzatos idegen, akihez az ember igazán közel tudja érezni magát. Mintha egy burokban lettem volna Stevennel, ahova a külvilág zaja nem szűrődik át. Nem hallottam meg senki mást magam körül, csak Stevent.

Aztán az öcsém szóvá tette, hogy nem szeretné, ha egy napon a rendőrség hívná fel azzal, hogy megtalálták a hullámat. Ezt többször nyomatékkal elismételte, majd finoman megfenyegetett, hogy rám küldi a szüleinket, ha végre nem mondom el, mi van köztem és a titokzatos, új fickóm között, egyáltalán ki az, és hol töltöm az estéimet. Végül úgy döntöttem, bemutatom neki Stevent. Csakhogy Steven közben hirtelen hívást kapott, és sürgősen haza kellett mennie egy ügy miatt. Éket vert közénk a csend, mintha az elmúlt két hét Stevennel valahol a régmúltban történt volna. Nem volt jóóó, nyafogná Andi, ha vele történik meg az, ha csak úgy eltűnik a fickó. A zavart nem elég erős jelző, hogy leírja az állapotom. Egy hétbe telt, mire közömbös arcot tudtam erőltetni magamra, mint akibe három lidokain-injekciót szúrtak minden reggel.

Végül felszedtem a Tinderről egy srácot. Három randi után sem bírtam lefeküdni vele, még a neve is idegesített. Aztán jött egy másik, rendszergazdaként dolgozott egy nagy cégnél. Az első néhány izgatott randi után vacogott a fogam, amikor vele voltam, és félórás forró zuhany alatt tértem csak magamhoz, amikor hazaértem tőle. Szakíthattam volna üzenetben is, de nem gondoltam, hogy különösebben megérintené, ha egy kávé mellett mondom el neki, hogy nincs tovább. Teljesen félresikerült szakítási jelenet volt. A srác megragadta a kezem, könnyekben tört ki, majd szidalmazni kezdett, remegett a dühtől. Gyors helyzetértékeléssel azt hazudtam, hogy átgondolom még egyszer a dolgot, időt kérek, de mutatnék neki egy képet, és keresgélni kezdtem a telefonomban. Gyere!, gépeltem az öcsémnek. Megosztjuk egymással a lokalizációt, tudta, hova kell jönnie. A fiú nyaka elvörösödött, mit képzelsz magadról?, sziszegte, amikor megjelent Ádám mondván, hogy a férjem. A srác felpattant a székről és az öcsémnek akart ugrani, de Ádám elfordult tőle, megragadta a karomat, és elrohantunk.

– Hol láttam ezt az arcot? Várj, tudom, a kettes számrendszerben – mondta lihegve, amikor végre a metróhoz értünk. Mindig élcelődött a fiúimon, ki nem állhatta őket. Ezúttal hálás voltam neki.

„Veled van tele a fejem” – írta három hét után Steven. Kiesett a telefon a kezemből. Emotikonokat küldött minden nap: reggel ölelő fejecske, délben egy tornacipő meg győzelmes két ujj – merthogy ebéd helyett futni jár –, este holdacska. Érthetetlen. Leráztam, de nehezen bírtam nélküle, nagyon vágytam rá. A Tindert görgettem lázasan, miközben Steven fényképekkel bombázott.

A nappaliban a szerelési útmutató képregény részét tanulmányoztam a polcrendszer szétterített darabjai között. Hosszan csöngettek. Ádám egyik barátja, Dávid állt a küszöbön, egy könyvet szorongatott a kezében. Halkan beszélt, a fény szinte meg se tört vékony alakján, a feje súrolta a bejárati ajtó alacsony félfáját. Behívtam a szétszerelt csavarok és polcok közé, és kávét főztem.

– Feketén vagy tejjel kéred? – matattam a csésze után a polcon.

– Vegán tej van esetleg?

– Mandula vagy zab?

Az öcsémnek laktózintoleranciája van.

– Mandula. Köszönöm.

Feltettem a kávét, és leültünk a konyhában.

– Ki írta? – kerestem a szerző nevét a szétrongyolódott borítón.

– Sjón. Izlandi író. Ő írta a Kék rókát meg Björk szövegeit, például a Táncos a sötétben című filmjéhez. Régi cucc.

– Az anyám kedvence. Nagyon nehéz film volt. A szüleink megnézettek velünk egy sor filmet, ami szerintük fontos. Liza, az anyám, nagy filmrajongó. Mondjuk, a Szakács, a tolvaj, a feleség meg a szeretője kimaradhatott volna. Tizenegy éves voltam, amikor megnéztük.

– Én kilenc, amikor a Fargót láttam, mert apám azt gondolta, itt az idő. Üdv a klubban – összenevettünk. – Ez sem a legújabb könyve – mondta Dávid.

A Cethal gyomrában, silabizáltam ki a borítón.

– Kíváncsi vagyok – mondtam, miközben kitöltöttem a kávét –, vallásos cucc?

– Nem igazán, vagyis nem úgy – mondta Dávid –, fekete mágia, üldözés, inkább a tudományról szól. A fickó, Jónás a tizenhetedik századi Izlandon él, és kicsinálják, mert a tudomány érdekli, meg mindenkit meggyógyít. Tök brutális, főleg amit a bálnavadászokról és a gyilkosságokról ír. Nagyon erős – révedt el Dávid egy pillanatra, majd a kávéjába kortyolt. Behívtam a szobába, a feltépett doboz és a polc szétterített elemei, az egyforma fehér téglalapok és a hozzájuk való csavarok szerteszét hevertek a padlón. A fúrógépet már összeszereltem, és kiválasztottam a falnak megfelelő fejet.

– Most érkezett – szabadkoztam –, legalább fúrhatok.

– Ádám nem tud? – kérdezte Dávid.

– Hogy az öcsém?! Egy évig itt heverne az egész, észre se venné. Egyszer már fúrtam, most is menni fog – kaptam fel a gépet, de nehezebb volt, mint gondoltam, majdnem elejtettem. Miért kéne az öcsémnek fúrnia?

Dávid a dobozhoz ült, a szétterített útmutatót vizsgálta.

– Itt kezdődik – ragadtam meg egy nagyobb panelt, amire az egyes szám volt ragasztva. Dávid hozta a következőt, majd félórányi csavarozás után aszimmetrikus négyzethálót kaptunk. A falra helyezte a polcot, és kinyújtott karral tartotta, amíg én a mellkasa alatt átbújva ceruzával bejelöltem a lyukakat, ahova a csavarok kerülnek majd. Tenger- és mandulaillata volt. Figyeltem minden mozdulatát, mikor a fúrógépet szó nélkül működésbe hozta, porzott a régi tégla. Dávid lecsapta bennem az áramot, kiégett minden világítótestem.

– Köszi – nyögtem ki végül, és feldobtam pár könyvet a polcra.

– Élmény volt – mosolygott. – Ha van még polcod, szólj. Gyere el szombaton!

Minden hónap első szombatján koncertezett egy belvárosi klubban, időnként felugrott az öcsémhez, semmit sem tudtam róla.

– Honnan ismered Dávidot? – szegeztem a kérdést Ádámnak este.

Hátradőlt, és komótosan kibontott egy sört:

– Ja?! Itt volt, ugye, és hozott nekem valamit? – Az új polcot a nappali falán észre sem vette.

– Honnan ismered?

– Zigi haverja, együtt zenélnek. Ssz! – leöntötte magát. – Az apjának hangszerüzlete van. – A padlóra hajította az összesörözött pólót.

– Vidd ki, kérlek! – néztem rá.

– Dávid jó fej. Azért védekezzetek, ha úgy alakul – böfögött.

– Ha ezt nem hagyod abba, kidobom a telefonodat. És nem rakom be a mosást.

Az öcsém nem szólt semmit, csak felkapta az asztalról a kékborítós könyvet. Sosem gondoltam volna, hogy érdekli az izlandi irodalom.

Kinagyítottam a bérletet a képernyőn, és a mozgólépcső tetejénél álló ellenőr felé nyújtottam, de elfordult tőlem. A zsebembe csúsztattam a mobilt. A kijáratnál a boyfriend-farmeres lányban rögtön felismertem Zoét. Fekete kendőt kötött a nyaka köré. Még mindig gyászolt. Alkotói barátság volt a miénk, ha elakadtam egy cipő tervrajzával, hozzá fordultam statikai tanácsért. Zoé építészetet tanult az interaktív design mellett.

– Szia, Szisz’ – ölelt át, hajából átható oudillat áradt.

– Szép vagy – mondtam a göndör fürtjeinek.

– Undorítóan érzem magam – mondta maga elé, elsötétült tekintetét a metró nehézüveg ajtajába fúrta.

– Ne hülyéskedj, gyere, igyunk valamit! – karoltam belé, és kiléptünk az elszáradni látszó, sovány fákkal teleültetett betonra.

Egy ütemre klaffogtunk vagy harminc lépést, mire kinyögte.

– Totálkáros vagyok, és katasztrofálisan hülye.

– Mi?

– Nem vagyok hülye. Csak totálkáros. Az egész itt belül nekem reménytelenül szét van verve – mutatott drámaian a mellkasára, mintha szét akarná tépni magán a karmazsin színű garbót is.

– Mi történt? – álnaiv kérdés volt, Zoé féléve vergődött Andrással. Vigyázni kell, futott át rajtam, íme a példa, a három év párkapcsolat durván beszippantja az embert.

– Elmentem az interaktív design megnyitóra, és egyedül álltam végig, fogalmam sincs, kikkel találkoztam, semmire nem emlékszem. Elkezdték a vetítést, ott volt az én kisfilmem is, de nem emlékszem, hogy milyen volt nagy kivetítőn látni egy tömeg közepéről, mert nem láttam belőle semmit, csak előttem álló fejsziluetteket meg az anyámat, ahogy belépett az ajtón… Utoljára két éve jelent meg így nekem, olyan volt, mintha figyelmeztetett volna valamire. Szóval a kiállításon néztem a filmemet, és amikor az anyámmal néztem, az egész sárgába borult, mintha szűrőn keresztül látnám, a hősnő csajon a tréningruha világoskékje csak úgy világított, kiemelkedett ebből a sárgára festett környezetből, amibe raktam, tudod, a tájkép sziklás hegység, erdő széle, és a filmen, amit láttam, egészen másképp viselkedett a lány, mint ahogyan eredetileg elkészítettem és leadtam a megvágott filmet, és most fogalmam sincs, Auguszta, hogy melyik az, ami tényleg létezik, melyiket készítettem én. Amit láttam, ott egy halálsikoly van a végén, és a lány belemosolyog a kamerába, majd csak a távolodó hátát látjuk. Én nem használtam a lány hangját, csak a rákevert effekt és zene volt, és a csaj nem mosolyog, hanem finoman eltűnik.

– Oké. Ezt egyszerű megtudni, elkérjük a szervezőktől a filmet, ami lement, András is szervező volt, nem? Te pedig kikeresed a gépeden – mondtam teljes józansággal, mintha nem tűnt volna fel az a részlet, hogy az anyukájával nézte a videót. Zoé egy éve vesztette el az édesanyját.

– Amikor a megnyitó után hazamentem, rögtön keresni kezdtem a filmet, de nem találtam meg, fogalmam sincs, hova mentettem le, a linket sem találom a drive-hoz, amin megosztottam a szervezőkkel, csak bámultam magam elé. Andrásnak nem mondtam el, úgyis engem hibáztatna, vagy meg se hallana, csak legyintene. Totálkáros vagyok, de kirágom magam ebből az egérlyukból, csak nem tudom, melyik kábellel kezdjem, mindegyik Andráshoz van bekötve.

A bejárat előtt páran cigiztek, egy nő mutogatott nekünk valamit hevesen. Nem értettem, mit, csak mosolyogtam, és lementünk a szűk lépcsőn. A jegyárus nem volt sehol, egy idő után meguntuk az ácsorgást, és elindultunk befelé a vécék mellett. A nő utánunk jött, tőle kellett megvennünk a jegyet. A pincében a bútorokból évtizedes füstszag áradt. Senkit sem ismertünk, a tekintetek kereszttüzében vonultunk a bárpult menedékébe. Dávid a kábelek közt ugrálva intett nekem a színpadról, a koncert előtti beállás kellős közepén voltak. Vodkaszódával a kezünkben leültünk egy asztalhoz. Hogy feledtessem Zoéval a hangulatát, mindenféle lejárt egyetemi sztorit rángattam elő. Nehezen engedett fel, de az első pohár végére, amikor a Tóth ikrek csajozását hoztam elő, mosolyra húzta a száját. Egyszer csak az arcáról eltűntek a gödröcskék, a haja parókává merevedett. Az ajtó felé fordultam. Kopott bőrdzseki közeledett egyenesen felénk. Alul olajzöld, bő gatyában folytatódott, felül pedig egy maszkszerű fejben. A bőrdzseki odarántott egy széket, és lovaglóülésben az asztalunkhoz ült. Zoé barátként üdvözölte, majd bemutatott minket, de engem már a férfi első három mondata gyomron ütött. Ismertem ezt a fickót, mindenhol felbukkant, úgy meredt Zoéra, mintha azt vizsgálná, hol fúrhat lyukat a fejébe, hogy azon keresztül átprogramozza az öntudat-processzort. Zoé rögtön a bemutatón történteket ecsetelte, hogy fogalma sincs, mi történt a filmjével, és melyik az igazi.

– Miről szól a film?

– Ó, ötpercest kellett készítenünk, van, aki animációban meg lifestyle életbölcsesség-stílusban nyomta, én egészen mást csináltam. Hangulatot ábrázoltam sűrítve, szóval nem az a lényeg, hogyan jutunk el az ábrázolt szituba, hanem hogy a lány belső világát leképezi a külső táj. Látszólag idillikusan kezdődik egy erdőszélen, a lány egy sátorból bújik elő, legalábbis feltételezzük, mert nem látunk sátrat, de egyre vészjóslóbb az egész, ahogy a különböző ártatlannak tűnő tárgyakat bevágjuk a lány drámai arckifejezéseivel. Különféle mozgásokat végez a térben, de mégsem a mozgáson magán van a hangsúly.

– Min van a hangsúly? – bámult bele az arcába Morda, eszembe jutott a neve. – Mit érez?

– A teljes semmit. Kiüresedett, és a halál oldaláról kapaszkodik vissza az utolsó üvöltésben. Vergődik, mert tudja, hogy élnie kell, de nem bír átvergődni az élők közé – Zoé keze remegett. – Az időtlenség terébe zárva szabadulna, de nem ismeri a napokat, mert viszonylagosak.

Zoénak lecsúszott a pulóver a vállán.

– Milyen nap van ma? – fordult hozzám, mint aki elvesztette az időérzékét is.

Miklós – így hívták, bár én Morda néven hallottam emlegetni – felpörgött. Félresöpört engem a poharakkal együtt, és az asztalon áthajolva mondta Zoénak:

– Depressziós vagy. Majd meglátod, ha párkapcsolatod lesz, milyen jól fogsz működni. Én mindig ott leszek neked. Először is rendbe tesszük a határidőnaplódat – minden egyes szóra mesterséges súlyt aggatva artikulált.

Nem bírtam ki, röhögnöm kellett, ez a faszi most komoly? Kirázott a hideg. Miklós kialvatlan, borostás arcára kiült a tehetetlenség, amiért a terve csak részben működött. Kopasz skalpján kéken dagadtak az erek. Gyűlölködve nézett rám, „kopj le”, sziszegte minden mozdulata. Zoé nem vett észre semmit, maga elé bámult. Morda félrelökte a széket, ledobta a bőrdzsekijét, és kinyúlt jegesmedve-pulcsijában szorosan átölelte. Zoé elérzékenyült, kész horror volt, inkább a színpadhoz mentem.

Dávidék pszichedelikus jazzt játszottak. Felültem a zenére, és csakhamar alaktalan érzés fogott el. A fejemben kavarogni kezdett minden, amit a posztmodern építészet dolgozatomhoz összeolvastam, mélyen benne voltam a témában, mondhatni ez foglalkoztatott Steven mellett, a radikális design tobzódó formái, beleolvadtam a plasztik és hab karosszékekbe, és beterítettek a színek. Mintha Gaetano Pesce fluid, kárminvörös UP karosszékében lebegnék, egészen hátradőltem, a nyakamat és a derekamat körülölelték a gömbölyded formák – a zene kitérőkkel és feszes váltásokkal sodort magával –, végül Zanotta pasztellsárga babzsákjában éreztem magam, mélyre süppedve – szaggatott a gitár, és felgyorsult a dob –, nem, mégsem szeretem a babzsákot, még akkor sem, ha a Zanotta-féle masszív ergonomikus kiképzés pont ott támasztja meg a gerincemet, ahol kell. A gitár most egészen csendes lett, elnyújtott, már-már dallamos futamok következtek, amelyeket mindig visszarántott valami nyers fordulat. Dávid arcát figyeltem közben, a homlokára hulló tincseket, vékony alakját, ahogy beterítette a fény. Morda Zoéba borulva magyarázott, hogy fogom ebből kivakarni, gondoltam, és rendeltem még egy vodkaszódát. Dáviddal néha összenéztünk, jóleső bizsergés futott át rajtam. Meglátjuk, mi lesz ebből, súgta egy hang, de legalábbis aznap este nem lett belőle semmi. A harmadik pia után beálltam a vécé-sorba. Morda pont úgy, ahogy érkezett, le is lépett: sértett vonulással. Intettem Zoénak, hogy mindjárt jövök. A szűk fülkében a farzsebemből a kagylóba csúszott a telefonom, de kihalásztam, még mielőtt nagyot merült volna. Sietve megnyitottam, hogy a helyén van-e benne minden, Steven írt, hogy itt van és találkozni szeretne velem. Itt van, pedig senki se hívta.2 Anyám nevelése nem maradt nyomtalan. Mindig dalszövegek jutnak eszembe, amiket a barátaim nem ismernek. Liza ugyanis úgy gondolta, az alapműveltség része a popkultúra, pont úgy, mint bármilyen művészeti ág, ami kimaradt az iskolai oktatásból. Lemezeket hallgattatott meg velünk, és skiccelte nagyjából a stílusokat, de leginkább arra tanított, hogy a szöveg legalább annyira fontos, mint a zene és az előadásmód, ami kíséri, illetve a tánc, amin keresztül befogadjuk. Hogy ne felszínesen hallgassunk, hanem „el-mé-lyül-ten”– hallom, ahogy az apám átszellemült arccal, balerina-lépésekkel kísérve kimondja a szót. Talán viccesnek gondolta. Az apám és a vicc. Külön téma.

Steven üzenete a semmiből jött, nem vártam. Pont most kell írnia?! Túl késő már és túl hamar.3 Felhúztam a nadrágomat, és kimentem kezet mosni. Alaposan áttöröltem a mobilt. Ki a franc rajzol rúzzsal a vécétükörre? Pláne cicifix nélküli pólós csajt, „free the nipple” felirattal. Aznap rajtam sem volt melltartó, egy bő pulcsival takartam ugyan, de a mintázata mögül büszkén meredt rám a két mellbimbóm a tükörből. „Emancipate yourselves”,4 firkáltam mellé, és két ponttal megjelöltem őket az üvegen. Csak a szemceruza fogott rendesen, ezért feketével.

– Mi volt? – kérdeztem, Zoé meg kiakadt.

– Semmi, beképzelt hülye – feldúltan kihúzta magát, aztán egy másodperc alatt kicsire húzódott össze. – Totálkáros vagyok – kezdte újra, és az arca előtt legyező mozdulatot tett, de nem voltam biztos abban, kinek szánja.

– Van rajtad melltartó?

– Persze – kicsit lejjebb húzta a pulcsiját, hogy megmutassa vöröscsipkés push-upját.

– Nem nyom?

– De, egy kicsit – mozgolódott Zoé. – Totál bevág a hátamba.

– Dobd ki!

– Mi?

– Szabadulj meg tőle, mint ettől a Morda-fejtől!

– András szerint nem illik kirakni a mellbimbót, mert közönséges.

– Kit érdekel András? Neki kell hordania, az ő húsába vág a pánt? Ő persze kirakja a saját mellbimbóját, a múltkor láttam!

Zoét a pia csak befeszítette, szorongott a zenétől, haza akart menni. Lemondtam a bizonytalan kimenetelű találkozóról Dáviddal, búcsút intettem neki, és kisétáltunk az ajtón. Zoét a metróhoz kísértem.

Egyszer csak azt mondta:

– Fussunk! Furcsa az a sötét alak.

– Hol? – néztem hátra, de csak a klub bejárata előtt láttam egy cigiző férfit, nem észleltem semmi gyanúst, simán lehetett egy vendég, aki kiment a levegőre elszívni egyet.

– Mögöttünk, a bejáratnál – mondta Zoé. – Már a koncert alatt is bámult. Miatta nem mertem kimenni vécére, féltem, hogy utánam jön.

– Találkoztál már vele? – kérdeztem, kicsit azért, hogy húzzam az időt, a figura nem követett minket, amúgy sem gondoltam, hogy futnunk kéne.

– Nem emlékszem rá, de ismerem ezt a nézést.

– Lehet, hogy Mordát ismeri, ezért bámult titeket – a fickó ránézésre hasonló korú volt, mint Morda, vintage, narancs szegélyű széldzsekijében, Tom Ford pólójában és sportcipőben inkább régi ellenségeknek tudtam őket elképzelni.

– Lehet. Miklós dj-zett partikon és a rádióban korábban, valami Est vagy Pest FM, amelyik már megszűnt, elég sok mindenkit ismert – tette hozzá Zoé, és átugrott egy kutyaszart. Az apám hallgatta az Est FM-t, amikor végre CD-lejátszós kocsira cserélte a kazettásmagnóst.

– Egyébként hol ismerted meg? Nem tudtam, hogy kavartok – Zoé porcelán arca megrándult, amikor a kavartok szót kimondtam.

– Nem kavarunk, kétszer beszélgettünk. Peti születésnapján találkoztunk, tudod, ami a tetőteraszon volt két hónapja. Hajnalig dumáltunk.

– Ja, igen, amin nem voltam ott.

– Érdekes múltja van – Zoé belerúgott egy kavicsba, a kavics az úttestre pattogott. Hátranéztem, de már nem volt ott a széldzsekis.

– Szóval ezért érdekel. Megtört ember, aki már nem vár semmit. Hullaszaga van, már bocs. Ki fog szipolyozni, igazi vámpír-alkat.

– Nem könnyű neki. Halálokos. Sajnos – sóhajtott.

Csöndben mentünk tovább. A térburkolat váltakozó mintázatán eltérő ütemben kopogott a cipőnk. A szenzoros szökőkúthoz értünk, amin szárazon át lehet szaladni, de éppen nem működött, mert nemrég ráparkolt egy képviselő. Zoé nyugodtabbnak tűnt, a széldzsekist – úgy tűnt – elfelejtette, csak a fáradtságot láttam rajta.

– Miért rohant el? – kérdeztem meg újra.

– Megmondtam, hogy ez így túl gyors. Meg… összevesztünk egy számon – bökte ki.

– Mi?! Egy számon? Túl gyors? A csávó úgy szállt rád, mint egy karvaly.

– Nem emlékszem rá, hogy mikor ölelt meg így valaki utoljára – mondta Zoé.

– Jó éjt, vigyázz magadra! – öleltem meg, hogy kitöröljem Mordát a fejéből, szinte elolvadt a karomban.

Fél tizenegyre értem a Dob utcába, Steven előtt már egy nagy tál tapas gőzölgött az asztalon. Egy hosszú tárgyalásról sietett egyenesen Budapestre. Sötétkék öltönyben, kifogástalan frizurával úgy ült velem szemben, mintha a biztosítótársaságtól hívott volna meg a vezérigazgató vacsorázni. Aztán észrevettem a fülén az ismerős kanyart. Az étel illata lengte be üres mondatainkat, időnként éreztem az átható oudillatot… … …

A Faltól falig témáiról, a szubkultúrákról, a zenéről és a designról hallgasd a SoundSystem podcastot, QR kód a könyv oldalain. Hallgasd a playlistet, mint egy válogatás kazettát – ez volt a könyv legfontosabb inspirációja. Meg a vonat, amin ingáztam, és a Bambi presszó asztalkáin a habos kávé.

A könyv és a podcast honlapja, valamint a webshop is megtalálható a www.juliannafaludi.com oldalon. Mit tanultam írás közben? Pólókra írtam.

Köszönök mindent mindenkinek, aki beletett a könyvbe.

xo xo

Faludi Julianna

Jegyzetek

1 Joy Division: Love will tear us apart

2 Trabant: Itt van pedig senki se hívta

3 Trabant: Itt van pedig senki sem hívta

4 „Emancipate yourself from mental slavery” – Bob Marley: Redemption song (A sor állítólag Marcus Garvey beszédéből származik.)

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
A borítót Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 275 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric™ Free Font Licence