– részlet –

A fordítás az alábbi kiadásból készült:
Masashi Matsuie: Kazan no fumoto de,
Shinchosha Publishing Co., Ltd., 2012
Copyright © 2012 Masashi Matsuie

All rights reserved.
Original Japanese edition published in 2012 by Shinchosha Publishing Co., Ltd.
The Hungarian edition is published by arrangement with the author in care of Tuttle-Mori Agency Inc., Tokyo
Hungarian translation © Vihar Judit, 2025

1.

A Nyári Lakban a professzor kelt fel leghamarabb.

Amikor nem sokkal napkelte után kinyitottam a szemem, keskeny ágyamon fekve figyelmesen hallgattam a neszezését a földszinten. Felkaptam az ágyam mellett heverő órát, és a félhomályban a számlapjára néztem. Öt óra múlt öt perccel.

A könyvtárszobában aludtam az emeleten, az ágyam épp a ház bejárata fölött volt. Kora reggel az ágyam alól tompa, halk hangok kúsztak fel a régi faoszlopok és a falak mentén.

A bejárati ajtó tolóreteszének hangja, amelyet elhúztak, és a falnak támasztottak. Miután becsúsztatták a nagy belső tolóajtót a bal oldali tokba, a külső bejárati ajtót teljesen, száznyolcvan fokos szögben kinyitották, és a falnak ütközött, ahová egy kötélhurokkal rögzítették a sárgaréz kilincset. Így a szél nem csaphatta be az ajtót. Ezután csak be kellett húzni a szúnyoghálót. Úgy tűnt, a professzor sétálni indult. Éjszaka lehűlt a levegő az erdőben, de a házba csak lassan jutott be a szúnyoghálón keresztül. A Nyári Lakra ismét csend borult.

A madárcsicsergés még a professzornál is korábban megtörte a csöndet az ezer méterrel a tengerszint felett elterülő, csendes erdőben. Nagy fakopáncs, álarcos meggyvágó, éjkék légykapó, fekete rigó, nárcisz légykapó… madárnevek kavarogtak a fejemben. Voltak olyan madarak is, amelyeknek csak a hangjára emlékeztem, a nevére nem.

Nem sokkal napkelte előtt az ég titokzatos kékes árnyalatot ölt, és az erdő körvonalai kirajzolódnak a mindent elnyelő, mély sötétségből. Egy csapásra megvirrad anélkül, hogy bevárta volna a napfelkeltét.

Felállok, és kinyitom a sötétítő zsalut az udvarra néző kis ablakon. Köd van. Vajon mikor és honnan jött, tűnődöm, a fehér csomók a kacurafa ágait és leveleit nyaldossák. Csend és nyugalom. A madarak bizonyára feladták, abbahagyták a csicsergést. Kidugom az orrom az ablakon, és beszívom a köd szagát. Ha a köd szagának színe volna, zöld lenne, és nem fehér. A szomszédos műteremben megemelem a rolót, hogy ne csapjak zajt. A jobbra-balra szélesen elnyúló, déli fekvésű ablakon beáramlik a köd. Az udvaron a nagy kacurafa elmerül benne, miközben szinte lebeg a ködben. Ilyen időben sétál a professzor az erdőben?

Bármilyen sűrű is a köd, amint a nap felkel, egy pillanat alatt eloszlik. A madarak újra csicseregni kezdenek, mintha mi sem történt volna. A professzor nemsokára visszaér. Még egy óra, és a többi munkatársnak is fel kell kelnie.

A Murai Tervezőiroda csendesen rejtőzött a tokiói Kitaaojama lakónegyed egyik sikátorában, nem figyelt fel rá senki. Beton családi ház három parkolóhellyel az eresz alatt. Július végétől szeptember közepéig a kitaaojamai irodánk minden évben ideiglenesen zárva tartott. Székhelyünket ilyenkor a kitaaszamai régi villanegyedbe, Aoguri hegyi faluba helyeztük át, a Nyári Lakba.

Ahogy készülünk a költözésre, hirtelen felpörög az iroda. Gyakori megbeszélések az ügyfelekkel, hogy mindent elintézzünk, mielőtt elutazunk. Fel kellett töltenünk a Nyári Lak készleteit is. Polisztirol lapok a makettekhez. Staedtler Lumograph rajzceruza. Uni radír. Pauszpapír. Betűkészlet. Néhány munkatárs levágatja a haját, hogy ne kelljen fodrászhoz menniük Aoguriban, míg mások a közeli fogorvoshoz rohannak. Még csak négy hónap telt el azóta, hogy az irodába kerültem, így nem jut eszembe semmi különös elintéznivaló, de hogy fel tudjak készülni a főzésre, vettem magamnak egy kezdőknek szánt szakácskönyvet.

Josinaga asszony, a könyvelőnk, meg két másik női munkatárs férjestül és gyerekestül itt kell, hogy maradjon a kitaaojamai irodában, s mivel folyamatban van egy építkezés, ami nemrég kezdődött, két férfi alkalmazottunk is marad, akik művezetni járnak a helyszínre. A professzor felesége, aki egy gyermekklinika igazgatója a Jojogi-Uehara kerületben, a lakásuk közelében, ritkán hagyja el Tokiót.

A Murai Tervezőiroda tizenhárom munkatársat számlál a professzorral és a könyvelővel együtt. Az olyan irodák között, amelyeket építész vezet, ez elég nagynak számít, de ha azt nézzük, milyen jelentős nyomot hagyott a második a világháború utáni japán építészettörténetben, ahhoz képest inkább kicsinek mondható. Ha egy ilyen irodát bővíteni akarnak, bármikor megtehetik. A professzor azonban a munkatársak számához mérten döntött: udvariasan visszautasította azokat a megbízásokat, amelyek nem tetszettek neki, és nem törődött a bővítési lehetőségekkel. A hatvanas években egyre kisebb lett az igény a középületekre és városközpontok tervezésére, a hetvenes években pedig inkább a magánházak iránt nőtt meg az érdeklődés. Új ügyfelet csak ismerős ajánlására fogadtak, de Igucsi, az irodavezető még így is gyakran rákényszerült, hogy mélabús arccal mentegetőzzön:

– Ugye nem baj, ha arra kérem, várjon legalább két évet vagy még többet, amíg megépül a háza?

De nem sokan adták fel. Hiszen akik fel akarták kérni Murai Sunszukét az otthonuk megtervezésére, ezzel már előre tisztában voltak. A vagyonos megrendelőknek csak az számított, hogy az építész híres legyen! Emiatt Igucsi emelte a tétet: a „legalább két év”-ből „legalább három év” lett. Ennek ellenére minden rendben megy a maga útján. Amikor valaki házat akar építtetni, azt szeretné, hogy a lehető leghamarabb elkészüljön, de egy jómódú embernek, aki kedvtelésből építkezik, nem sokat számít a várakozás.

Amikor 1982‑ben beléptem a Murai Tervezőirodába, a professzor már a hetvenes évei közepén járt. Aki egy cég alkalmazottjaként élte az életét, az ebben a korban valószínűleg már rég nyugdíjas, de az építészet világában a harmincasok kezdőnek számítanak, a negyveneseket ifjoncoknak mondják, és egyáltalán nem ritka, ha a hetvenesek még aktívak. A professzor nemcsak tervezéssel foglalkozik, hanem gyakran jár ki a helyszínre, és találkozik a megrendelőkkel is. Úgy tűnik, egyelőre sem az egészségi állapotával, sem az iroda anyagi helyzetével nincs semmi gond. Ám a munkatársait kétségtelenül az aggasztja leginkább, hogy mi lesz az irodával öt-tíz év múlva.

A nyolcvanas évekre a Murai Tervezőiroda fokozatosan lefékezett, lassan csökkentette az iramot, mintegy felkészülve a végső, csendes leállásra. Utoljára 1979‑ben vettek fel frissdiplomásokat, és kijelentették, hogy nem lesz több új alkalmazott. Persze abban az évben és a következőben is jelentkeztek olyan diákok, akik nem adták fel, de nem jártak sikerrel.

Negyedéves egyetemistaként tudtam, hogy nem akarok maradni a posztgraduális képzésre. Tudtam magamról, hogy nem illenék egy generálkivitelező cég tervezési osztályára – el sem tudtam képzelni, hogy egy ilyen masszív cégszervezetben dolgozom. Akkoriban népszerűek voltak a posztmodern műtermek, de bármennyit is keresgéltem, nem találtam magamban indíttatást, hogy ilyen terveket készítsek.

Eltöprengtem azon is, hogy inasként egy asztalosmester keze alatt kezdjek dolgozni. Harmadév után, a nyári szünetben egy kis építőipari cég felkért, hogy segítsek két építkezésén. Ekkorra azonban az építőipari vállalatok a munkásokat megbízó és felügyelő cégekké alakultak, a szakképzett asztalosok pedig mind magányos farkasok voltak, akik a felkérésükre dolgoztak, így az inasok számára nem jutott hely. Egy olyan korszakba léptünk, amikor egymás után, szinte futószalagon épültek fel a házak: egy ilyen építkezés alig igényelt nagyobb szakértelmet, mint az előre gyártott elemek összeszerelését, nem volt szükség szakemberre, és szinte még vésőre, gyalura vagy fűrészre sem. Valójában kezdettől fogva úgy szerettem volna dolgozni, hogy ne tartozzak sehová. Ez azonban lehetetlen volt. Először is elsőosztályú építészképesítést kell szereznem, és ha nem maradok a posztgraduális képzésen, akkor két vagy több év gyakorlatra is szert kell tennem. Ahhoz, hogy önálló építész lehessek, legalább az első években be kell kerülnöm egy tervezőirodába, ahogy másoknak is; el kell fogadnom az alacsony fizetést, amíg megszerzem a képesítést.

Csak egy építészt tiszteltem. Murai Sunszukét. Ő azonban a japán építészet színpadán, a rivaldafényben, a nagy gazdasági növekedés időszakában, például az 1964‑es tokiói olimpia vagy az 1970‑es oszakai világkiállítás idején nem tervezett az újdonság erejével ható épületeket. Alig adott esélyt arra, hogy megismerhessék a nevét, csak azok tudhattak róla, akik komolyan érdeklődtek az építészet iránt, hiszen szűkszavú ember volt, és nem szerette a felhajtást.

A hatvanas-hetvenes évek fordulója körül Murai Sunszuke talán ismertebb volt Amerikában, mint Japánban. 1967‑ben egyetlen japán építészként szerepelt a New York‑i MoMA 20. századi építészet kiállításán. Úgy tartották számon, mint aki kivételes japán építészként a hagyományos keleti stílusokból kiindulva tervez friss és színes modernista alkotásokat. A hatvanas évek első feléből származó nagy múltú kiotói fogadó, a Komorija, amelynek egy részét a múzeum udvarán rekonstruálták, hogy bemutassák a „japán stílusú modernizmust”, a látogatók figyelmét is felkeltette. A New York-iak azonban a Murai Sunszuke név helyett talán jobban emlékeztek arra a furcsa szokásra, hogy a bejáratnál le kell venni a cipőt, vagy a tatami illatára a szobában. Murai professzor nemcsak Japánban utazgatott, hanem elment Kínába, Dél-Koreába, sőt Európába is, hogy felkeresse a régi építészeti emlékeket, ugyanakkor ismerte a modernizmus egyszerű és racionális módszertanát, amely vasból, üvegből és betonból merített ihletet. Eközben néhány hozzáértő hamarosan felfigyelt az egyedülálló alkotói stílust kialakító építész munkájára.

A kiállításmegnyitó utáni fogadáson az Egyesült Államok keleti partjának egyik leggazdagabb embere váratlanul felkérte, hogy tervezzen neki házat. Jeffrey Hubert Thompson, aki kulturális antropológiát tanított alma materében, a Harvard Egyetemen, és műgyűjtőként is ismerték, egy olyan család harmadik generációjának volt a tagja, amely a keleti parti vasúthálózat építéséből gazdagodott meg. Amikor diákkorában terepmunkán járt a kelet-afrikai Fehér-Nílus mentén, nyoma veszett, majd körülbelül három hónappal később épségben megtalálták egy faluban, több száz kilométerre onnan, ahol eltűnt. Egyes lapok beszámoltak szerelmi viszonyáról egy helybéli nővel, de Thompson hallgatásba burkolózott, és a pletykából mostanra legenda lett.

Húsz évvel később Thompson, aki sosem nősült meg, a negyvenes éveit taposta. Míg a vendégek a pletykákkal voltak elfoglalva, ő már a meghívottaknak tartott privát tárlatvezetésen elmerült a Komorijával kapcsolatos cikkekben és kommentárokban, lázasan böngészte a bokszok, a szellőzőrácsok, a veranda, a fényáteresztő papír tolóajtó és a vastagabb papírból és fából készült tolóajtó részleteit. Első kérdése Murai professzorhoz arra irányult, hogy milyen előnyökkel és kihívásokkal kell számolni a beton és a fa együttes használata esetén, valamint hogy miben különbözik az építkezés, ha nedves japán föld az alap, vagy ha száraz, kemény talaj. A professzor megbízott az ügyfelében: bár aznap beszélt vele először, elvállalta a munkát, és hónapokig az Egyesült Államok keleti partján élt, hogy tanulmányozza a helyszínt. A háború előtt két évig Frank Lloyd Wright tervezőirodájában dolgozott a mester tanítványaként, és most volt először alkalma munkavállalóként tartózkodni Amerikában. A New York közelében épült hatalmas ház, amely körül vadon élő szarvasok is tanyáznak, és a telket egy folyó szeli ketté, bekerült az amerikai építészeti folyóiratokba. A professzor sok váratlan felkérést kapott új épületek tervezésére, de arra hivatkozva, hogy rengeteg dolga van Japánban, mindet elutasította. Az igazi okról azonban csak Igucsinak mormolt valamit:

– Ha csak nagy házakat csinálok, elveszítem az arányérzékemet.

A hatvanas évek elején a professzort megbízták egy nagyszabású, országos projekttel, ami miatt még enni és aludni is elfelejtett, de az alapterv kapcsán konfliktusba került a kormány tervezéspolitikáért felelős osztályával. Az Egyesült Államokban szerzett tapasztalat és hírnév láthatatlan támogatást jelentett a számára. Sok építész volt, akik ékesszólóan beszéltek a várostervezés jövőjéről és a kultúra fontosságáról, ők egymás után kapták a megbízásokat középületek tervezésére. A professzor viszont nem pályázott többé állami megrendelésre, s mivel nem az a fajta ember volt, aki divatos építészeti elméletekről szeret szónokolni, egyre ritkábban jutott szóhoz a különböző médiákban.

De ahogy a saját szememmel láttam és körbejártam Murai Sunszuke tíz-húsz évvel korábbi épületeit, első kézből tapasztalhattam meg, milyen figyelemreméltó munkát végzett a hallgatás éveiben. Úgy alkotta meg egyik épületet a másik után, hogy nem sodorták el a gazdasági növekedés túlzásai, a feltűnési vágy sem befolyásolta, egyszerű, időtlen szépséget tükröző, felhasználóbarát épületeket hozott létre.

Negyedéves egyetemista koromban, amikor már egyre jobban szorongatott az idő, úgy döntöttem, teszek egy lépést, hogy szinte reménytelennek tűnő vágyam teljesüljön.

Szeptember vége felé jártunk, beköszöntött a csillagászati ősz. Vörös szitakötők hatalmas raja érkezett északnyugat felől, ami Tokióban ritkaságnak számított. Ott lebegtek az égen, majd szárnyaikat elektromos vezetékeken és téglafalakon pihentették. Kimentem az első emeleti verandára, ahonnan közelről láthattam őket, amint megpihentek a szárítóköteleken és a korlátokon. Finom erezetű szárnyuk, mint vékony fémhuzal, mélyvörös összetett szemük mintha vértől csillogott volna. Emberi kéz sosem tudna ilyet alkotni. Fél óra sem telt bele, és mind elrepült.

Száraz, szélcsendes nap volt. Miután megnéztem a vörös szitakötőket, visszamentem a szobámba, leültem az íróasztalomhoz, és írtam egy udvarias, ám igen rövid levelet, amelyben aziránt érdeklődtem, van‑e lehetőség arra, hogy a Murai Tervezőirodában dolgozhassak. Mellékeltem egy kis családi ház tervét is, amit egy kerekesszékes család részére terveztem, leírtam, hogy ez a diplomamunkám. Még ma is hallom a koppanást, amint a borítékom a postaláda aljára pottyant.

Körülbelül egy héttel később felhívott Igucsi Hirosi, aki a cég irodavezetőjeként mutatkozott be. Felvételemet nem tervezik, de a professzor egy rövid találkozó erejéig szívesen látna.

A megbeszélt napon felkerestem a kitaaojamai irodát, amelyet előzetesen megnéztem a térképen. A professzor a zöld borostyánnal borított, kétemeletes betonépület homályos első emeleti irodájában fogadott.

– Szakanisi Tóru, ugye? – szólalt meg a professzor meglepően halkan. Balra tőle volt egy ablak, a gyenge napfény a rizspapír árnyékolón keresztül megvilágította profilját. Erős fizikum, komoly arckifejezéssel. Szigorú, de egyáltalán nem érződik feszültnek.

Mesteremberekre jellemző, határozott áll. Lágy hangon beszélt, meglepően választékos kifejezéseket használt, szavaimra mosollyal válaszolt, és az arca olyan volt, mintha mindig gondolkodna egy kicsit. Még soha nem találkoztam olyan emberrel, aki ennyire figyelmesen hallgatta a szavaimat.

– Van olyan családtagja, aki kerekesszékben éli az életét? – kérdezte.

– Nincs.

– Akkor miért tervezett házat kerekesszékeseknek?

– Kíváncsi voltam, hogyan változnak az arányok, amikor egy kerekesszék bekerül a házba.

A professzor könnyedén bólintott, majd tovább kérdezősködött, és közben lenézett az alaprajzra.

– Mi a legnehezebb egy ház tervezésében?

Miközben végigsimított a rajzaimon, gondolkodtam, egyre csak gondolkodtam, majd azt válaszoltam:

– Talán az, hogy egy korlátozott térben új teret hozzunk létre szorzás és összeadás nélkül. Ez sok osztást és kivonást kíván.

A professzor szó nélkül bólintott, egyenesen a szemembe nézett, és megkérdezte:

– Maga jó az osztásban és a kivonásban?

– Nem vagyok benne biztos, de úgy érzem, jó vagyok az ilyesmiben.

– Mit gondol, milyen építészet jön létre szorzással és összeadással?

– Szerintem ez a szempont a sokemeletes társasházak esetében játszik szerepet.

Miután befejeztük a beszélgetést, izgatottan haladtam el a műterem mellett az első emeleten. Senki sem nézett fel a munkájából, szó nélkül dolgoztak. A régi fa rajzasztal, a fehér falak és a fapadló valahogy ugyanolyan benyomást keltettek, mint a professzor arca és hangja.

Nem sokkal ezután újból felhívott Igucsi, és tájékoztatott, hogy ideiglenesen alkalmaznak. Lehet, hogy csak képzeltem, de meglepettnek tűnt. Figyelembe véve, hogy nyilvántartást vezettek az elsőosztályú, öt-tíz éves gyakorlattal rendelkező építészekről, természetes volt, hogy meg van lepve. Magam is megdöbbentem, amikor megtudtam, hogy felvettek. Amikor másnap bementem az irodába, a professzor az interjúról ismerős arckifejezéssel fogadott, egyenesen a szemembe nézett, és azt mondta:

– Amíg itt van, tanuljon keményen, és végezzen jó munkát!

Az újévi ünnepek után heti háromszor, hétfő, szerda és szombat reggel jártam be az irodába, kivéve azokat a napokat, amikor óráim voltak az egyetemen. A műterem legtávolabbi sarkába beállítottak nekem egy rajzasztalt. Nem volt időm folyamatosan egy helyben ülni, mert szomszédom, a nálam valamivel idősebb Ucsida, az instruktorom rendszerint felkért különféle apróbb teendőkre, így teltek-múltak a napok, miközben sikerült beletanulnom a dolgokba. Bár apróbb teendőkről volt szó, mégis mindennek megvolt a maga oka, minden a lehető legracionálisabban zajlott. Két-három hét elteltével rájöttem, hogy a Murai Tervezőiroda munkája olyan áttekinthető, akár egy épület tervrajza. Nem voltak indokolatlan utasítások vagy felesleges erőfeszítések, ami azt jelentette, hogy folyamatosan résen kell lennem. A nyolcvanas évek elejének kissé zajos, szélfútta építészeti világában a professzor munkáit általában nosztalgikusnak és tradicionálisan japánnak tartották, bár nekem más volt a véleményem. Ugyanis az iroda vezetésében és a professzor építészeti stílusában is volt egyfajta, japánosnak aligha mondható racionalitás.

Ha a professzor által létrehozott teret alapvetően nyugodtnak érezzük, annak racionális okai vannak. Olyan vizuális hatásokból származott ez az érzés, mint például a mennyezet magassága, a padlóba rejtett fényforrás, vagy a déli fekvésű ablakba illesztett rácsos rizspapír árnyékoló. Nem volt itt semmiféle titkos technikai bűvészkedés. Bár a professzor erről alig beszélt a nyilvánosság előtt, nemcsak a tervrajzokat ismertette velünk, hanem gyakorlatban is bemutatta, felnézett a műterem falaira és mennyezetére, a falakat bambuszvonalzóval méregette, időnként kinyitotta, majd becsukta a tolóajtót vagy a bejárati ajtót. Igyekezett mindent kézzelfoghatóan megvilágítani, és nem az érzelmekre akart hatni, hanem mindig a logikára támaszkodott.

– A hálószoba ne legyen túl nagy, hogy alkalmas legyen a pihenésre, és jól lehessen benne aludni. A belmagasság sem lehet túl magas. Ha túl sok szabad tér van a mennyezetig, helyet adunk a kísérteteknek, hogy körülöttünk lebegjenek! – jegyezte meg nevetve. – Az ágy és a fal közötti távolság akkora legyen, hogy amikor az éjszaka közepén mosdóba kell menned, egy kézzel könnyen elérd a falat. Így még koromsötétben is el lehet jutni az ajtóig. A konyhában a főzés illata csak étkezés előtt kellemes, étkezés után már visszataszítónak érezzük. A konyha belmagassága, a gáztűzhely és a szagelszívó elhelyezkedése döntő a szagok visszaszorításában.

Úgy beszélt, ahogy a mesteremberek magyarázzák a munkájukat.

Aztán beköszöntött a tavasz.

Április 1‑jén este, amikor már olyan meleg volt, hogy nem volt szükség gyapjúkabátra, az irodához közeli olasz étteremben megünnepeltük a felvételemet.

Ahogy a professzorral és a többi munkatárssal keresztülsétáltunk a sötétben egy lakónegyeden, és közben halkan beszélgettünk, édes illat szállt felénk (Nakao Jukiko szerint, aki három évvel idősebb nálam, ez a karolinai jázminvirág). A mai napig jól emlékszem erre az estére. Életemben először ettem olyan étteremben, ahol olasz szakács főzött, és olasz pincérek szolgáltak fel.

A vacsora végén egy U alakú, hófehér torta került az asztalra, melyet egy téglatest alakú piros gyertya díszített. Megtudtam, hogy az oktatásomért felelős Ucsida kolléga tervrajza alapján készítették el az édességet. A kitaaszamai Nyári Lak mintájára formázták meg, a rövid piros gyertya pedig a kéményt jelképezte a háztető közepén. Instruktorom elmagyarázta, hogy a méretarány egy az ötvenhez. Majd hozzátette:

– A következő torta már nem ilyen lesz, magam is kíváncsi vagyok az arányokra!

Mintha csak erre vártak volna, újabb tortát hoztak be a konyhából. Ez maga a Mont Blanc volt, akkora, hogy csak két kézzel tudtam volna átfogni. A hegy felszínét palettakéssel alakították ki, és a tetejét bőségesen megszórták fehér porcukorral. Tulajdonképpen az Aszama-hegyet ábrázolta tavasszal, hósipkában. Innen is, onnan is álmélkodó sóhajok hallatszottak. Ucsida homlokát ráncolva, kissé zavartan így szólt:

– Sajnos a hegyekről nincsenek tervrajzaink, ezért meglepően nehéz rekonstruálni őket. De rengeteg térképet és fotót találtam a szintvonalakkal.

– A dokumentumok fontosak! Köszönöm a segítséget – szólt oda Igucsi, aki kicsit többet ivott a kelleténél, és jó hangulatban volt.

– A séf engedélyével segíthettem a Mont Blanc megformálásában. Már több mint tíz éve nézem az Aszama-hegyet a Nyári Lak felől, szerintem egész jól sikerült – mondta a professzor, aki a torta túloldalán foglalt helyet. – Ez az Aszama-hegy másik oldala, Karuizava felől. Oivake és Komoro környékéről ilyen a kilátás. Kemény munka volt.

A tortán a Nyári Lakot az Aszama lábánál helyezték el. A tájolást Ucsida végezte. A piros kéményből gyertyaláng és egy kis füst szállt fel.

Odaképzeltem magam a tervrajzokon oly sokszor látott Nyári Lakba. Mielőtt búcsút vettünk volna egymástól, úgy döntöttünk, készítünk egy fotót emlékül, középen a tortával. Ucsida belenézett a Leicája keresőjébe, amit mindig magával hordott, majd átadta a gépet az egyik pincérnek.

– Mehet? Csííííz!

Az iroda dolgozói egymás mellett guggoltak a fal tövében. A professzor középen, mellette én, a gyertyafény visszatükröződött a szemüvegén. Később jöttem csak rá, hogy ez az egyetlen fotó, amelyen együtt szerepelek a professzorral. A vaku nélkül készült, szemcsés fénykép hamar leírhatatlan nosztalgiát ébresztett mindenkiben.

Egy hónappal később az irodai rádióból tudtam meg, hogy kitört az Aszama. Vagy tíz évvel korábban, 1973‑ban tört ki utoljára. A Gunma prefektúra felé eső oldalán a vulkáni hamu beborította a termést, és a nyugati szél a Bószó-félsziget felé fújta a füstcsóvát. A Nyári Lak környékén mindenütt rizs- és borsószemnyi méretű vulkáni kőzet hullott szerteszét. Az Aoguri községet irányító egyesületi iroda tájékoztatása szerint a tetőt és az ablakokat elborította a hamu, de egyetlen üvegtábla sem tört be, és az épület sem rongálódott meg. Bár a kitörés után néhányan aggódtak, hogy el tudunk‑e menni a Nyári Lakba, elmúlt a május, aztán a június is, és úgy tűnt, hogy a vulkáni tevékenység teljesen leállt.

Eljött július utolsó csütörtökje. Ebéd után kartondobozokba csomagoltunk mindent, amire szükségünk volt, a tervrajzoktól a makettekig. Három kombiba pakoltuk az aktákat, a számításokat és az ügyfelekkel folytatott megbeszélésekről készült jegyzeteket. Látszott, hogy a megszámozott kartondobozokat már sokszor használták: csomagolószalaggal mindet alaposan lezárták, és ha a megfelelő sorrendben, hézagok nélkül, jobbról balra berakták őket a csomagtartóba, tökéletesen illeszkedtek. Eközben a rádió híradása tízes erősségű tájfun közeledtéről számolt be. A Csendes-óceánon hatalmas örvényt kavaró tájfun valószínűleg ki fog terjedni a Kantó-Kósinecu régióra is. Az iroda munkatársai bezsúfolódtak a három autóba, amelyek, mint kósza vándormadarak, kis konvojt alkottak, és miközben a hátunk mögött éreztük a közeledő tájfunt Kitaaojama felől, a Kantó-síkság északnyugati oldala felé tartottunk. Miután átkeltünk az Uszui-hágón, az autók nyugat felé haladtak tovább a 18‑as úton, majd jobbra fordultak Nakakaruizavánál, észak felé.

Miközben felnéztem az Aszamára, amely, mint egy hatalmas arc, időről időre feltűnt az erdő fái között, felkaptattunk a szerpentinen. Amikor elértük a magaslatot, kinyílt előttünk a látóhatár: egy hosszú nyári nap végén az Aszama fölénk tornyosult, a lenyugvó nap sugaraiban fürdőzött. Az Aszama aktív vulkán, amely mindössze három hónapja még vulkáni kőzetet röpített a magasba, de most már csak gázokat és kisebb törmeléket lövellt. Ha innen néztük volna a vulkánkitörést, egész biztosan feléledt volna a veszélyérzetünk. De most csak felhőnek látszó, halvány pára szállt fel a csúcsról.

Miután átkeltünk a hágón, és feljutottunk az Aszama-fennsíkra, továbbra is észak felé tartottunk. Amint megérkeztünk a sűrű erdőségben álló Aoguri községbe, hirtelen besötétedett. A főút kereszteződésénél kelet felé fordultunk, jobboldalt feltűnt a régi Kitaaszama állomás, és néhány perc után elértük az Icsidzsó utcát, Aoguri község legrégebbi részét. Ettől északra ott állt a Nyári Lak.

Az U alakú villa, amelynek két szárnya egy nagy kacurafát átölelő két karra emlékeztetett, vegyes szerkezetű volt: az alsó szint betonból, az emelet fából készült. A félemeletnyi magasságú betonrészt sötét datolyaszilva-színű cédrusburkolat rejtette; a fából készült emeleti szint az alsótól elkülönülve épült meg. Ez a szerkezet azt a célt is szolgálta, hogy megvédje a faanyagot az erdő talajáról felszálló nedvességtől.

A három autó bal felől hajtott be az udvarra, tett egy félkört a kacurafa körül az óramutató járásával megegyező irányban, aztán leparkolt. Amikor leállították a motort, és kinyitották a kocsik ajtaját, beáramlott a friss levegő. A levelek susogása, a kabócák hangja, a rovarok zümmögése és a madárdal egyszerre zúdult ránk. A lágy szellő a föld és a lombok illatát hozta. Amikor felnéztem, a távolban ragyogó kék eget láttam kivillanni a fák között. Tájfunnak nyoma sem volt. A hőmérséklet vagy tíz fokkal alacsonyabb lehetett, mint Tokióban.

Aoguri község több mint ezer méterrel a tengerszint felett fekszik. Amikor a hegyi ösvényen felfelé kapaszkodtunk, a légnyomás miatt időnként bedugult a fülünk. A vízforralóban a víz itt alacsonyabb hőmérsékleten forr fel. Gyéren lakott hely, ahol az éjszakai égbolt csillagokkal van tele. Közel nyolcvan madárfaj él itt, emellett japán szérók, makákók, óriás repülő mókusok, japán mezei nyulak, rókák és ázsiai fekete medvék is tanyáznak a környéken.

A Nyári Lak kisebbnek tűnt, mint ahogy a fehér torta alapján elképzeltem. A cédrusfa burkolat valószínűleg a ház építése, 1956 óta nem változott. Ha a homlokzaton lett volna egy kerek óra, az egész úgy nézett volna ki, mint egy kis falusi iskola, vagy valami hasonló. A kacurafa a déli fekvésű udvar közepén állt, a himalájai cédrus pedig a körülötte lévő fák fölé magasodott, és közvetlenül a garázs fölött tört az ég felé, nem messze az U alakú épülettől. Igucsi kinyitotta a homlokzat nyugati oldalán levő bejárati ajtót. Nyirkos, állott levegő áramlott ki bentről. Szó nélkül mindannyian elindultunk a csomagtartóhoz, hogy bevigyük a csomagokat a házba. A bejárati ajtótól jobbra néhány lépcső vezetett az étkezőbe. Ha a lépcsőn felmegyünk az emeletre, ott találjuk a műtermet. Odabent mindenütt sötét van, faillat érződik a levegőben. Ahogy a sötétítő zsaluk egymás után kinyílnak, az alkonyi fény betölti a belső teret. A fényesre polírozott tölgyfa padló tompán veri vissza a fényt. Jukiko leveszi és összehajtogatja a fehér terítőt, amely az étkező közepén álló nagy, hosszú asztalt borítja. Vöröses fény ragyogja be a finom szerkezetű juharfa asztallapot.

Az étkezőtől keletre található a konyha és a háztartási eszközök tárolására szolgáló helyiség. Ha innen jobbra fordulunk, és az U alakú épület mentén haladunk tovább, a szervizudvarra érkezünk. Itt sorakozik egymás mellett a női mosókonyha, az éléskamra és a kerti szerszámokkal teli tároló, amelyet úgy terveztek meg, hogy onnan egyenest ki lehessen menni a szabadba. Az étkezőtől nyugatra található a helyiség, ahol a tervrajzokat tárolják, mellette egy másik a tiszta ágyneműkkel, törölközőkkel; ha befordulunk az U alakú épület rövid oldalához, ott találjuk a férfimosókonyhát, a kazánházat, és ott is van egy tároló egy pingpongasztallal, sok egymásba pakolt kerti székkel, két kerékpárral, és Ucsida kolléga motorbiciklijével, mert ő egy kicsivel előbb érkezett, mint mi.

Az emeleten a műterem keleti oldalán található a női fürdő, a nyugati oldalon pedig az igazgatói iroda és a könyvtár (az utóbbi kettős célt szolgál, mert ez az én hálószobám is), valamint a férfifürdő. Az épület mindkét emeleti szárnyán különálló szobák sorakoznak. A keleti oldalon öt női szoba, a nyugatin öt szoba a férfi munkatársak számára, széles folyosókkal, közöttük pedig az udvaron ott áll a kacurafa. A folyosók mindkét oldalán asztalokat, székeket, kanapékat, szekrényeket helyeztek el; ezek a tokiói irodában tervezett prototípusok olvasásra, ebéd utáni ejtőzésre, csevegésre szolgálnak. Ucsida, aki a bútorokért felelt, itt tárolta a bemutató példányokat, itt kellett ellenőriznie a részleteket és a méreteket. Hála Ucsidának, aki rendszeresen fényesítette a bútorokat, és gondosan vigyázott rájuk, mindegyik a lehető legjobb állapotban volt.

Miután lepakoltam a csomagjaimat az emeleti könyvtárszobában, levettem a zoknimat, és mezítláb járkáltam. A fapadló hűvös volt, és kényelmes volt sétálni rajta. A gyerekkoromat juttatta eszembe, amikor az egész nyarat mezítláb töltöttem. Az udvarra néző kis ablakot kinyitva megpillantottam a nagy kacurafát. Kavarazaki mester, a csapat egyik törzstagja késve érkezett, autójával éppen akkor készült leparkolni a fa alatt. Minden ablakot kinyitottak, a levegő kezdte átjárni a házat. Lassanként visszatért az élet a Nyári Lakba.

2.

Az ötvenes években, amikor a professzor építkezni kezdett, Tokióból még sokkal hosszabb ideig tartott az út Aoguri községbe. Akkoriban nem voltak autópályák, így gyakran hat órába is beletelt, míg az ember elérte az Uszui-hágót. Nagy hóesésben sok autó a kanyargós hegyi úton rekedt, nem tudtak se haladni, se visszafordulni. A professzor rutinos sofőr volt, de még ő is inkább vonatra szállt a tokiói Ueno állomásnál, majd Karuizavánál átszállt a Tanaszaka Keiben vasútvonalra.

1914‑ben, a Taisó-korszak elején indították el ezeket a játék vonatokhoz hasonló kisvasutakat, amelyekből a csúcsidőszakban hat személy- és teherjárat közlekedett naponta, Sin-karuizavától a Kuszacu termálfürdőig, Kitaaszamán keresztül oda-vissza. Ezt a vonalat csak ötven évvel később, 1964‑ben, a tokiói olimpia évében szüntették meg.

A Karuizava állomás keleti oldalán helyezkedett el Sinkaruizava állomás, itt kellett átszállni a tanaszakai kisvasútra. Az eredetileg amerikai bányák számára kifejlesztett villanymozdony olyan kicsi volt, hogy össze lehetett volna téveszteni egy pályakarbantartó járművel. A vezetőfülke tetejéből kiemelkedő áramszedője miatt „orrszarvúbogárnak” nevezték.

A kisvonat legfeljebb egy-két kocsiból állt. Sinkaruizava állomástól körülbelül másfél óráig tartott a huszonhat kilométeres út Kitaaszama állomásig. A teljes menetidő Kuszacu termálfürdő végállomásig nagyjából három órát vett igénybe. Az „orrszarvúbogár” csak olyan sebességgel tudott haladni, mint egy kerékpár a sík terepen.

A mozdony húzóereje korlátozott volt, és hogy elkerüljék a költséges és időigényes alagútépítést, a pálya az Aszama lábánál fekvő erdőkben kanyargott. Szintén gazdasági okból kerülni akarták a vasúti hidak építését is, de a völgy belsejében már nem lehetett kanyarodni, ezért ott egy igen rövid hidat építettek. A hegyek köré fektetett, a domborzatot végigkövető vasúti pálya két és félszer lett hosszabb a légvonalban megtett tíz kilométernyi távolságnál.

Az ötvenes években Aoguri község autóforgalma még gyér volt, és feleannyi nyaraló állt, mint a nyolcvanas években. A fiatal fák nem nőttek magasra, így az egész falu világos és szellős volt. Kitaaszama állomás épületétől kelet felé elnézve Aoguri hullámzó domborzatának panorámájában gyönyörködhetünk. Késő ősszel, amikor a lombhullató fák már ledobták a leveleiket, a Nyári Lak hol jól látszik, hol meg elrejtőzik a csupasz fák mögött, a domb tetején. Azt mesélik, hogy tiszta téli éjszakákon, amikor fényei megvilágítják a havat, a Nyári Lak olyan, mint egy világítótorony az elhagyatott Aoguriban.

Igucsi, az irodavezető tisztán emlékezett mindenre, ami a Nyári Lakban történt. Esténként szívesen mesélt nekem, az új alkalmazottnak, a régi időkről.

A hatvanas évek elején felhagyott a tervezéssel, és elkezdte átvenni az üzletvitelt, beleértve az általános ütemtervet, a pénzügyi irányítást és az ügyfelekkel meg az építtetőkkel folytatott pénzügyi tárgyalásokat is. Hat évvel volt fiatalabb a professzornál, és pont egyidős Hans Wegner bútortervezővel. 1914 márciusában született, akkor, amikor Kingo Tacuno tervei alapján elkészült a tokiói pályaudvar, majd négy hónappal később kitört az első világháború. Előszeretettel mondogatta, hogy pontosan egy héttel a tanaszakai kisvasút elindítása előtt született. Nem tudom, hogy azért lett‑e beszédesebb, mert a professzor hallgatag volt, vagy az ő ékesszólása hallgattatta el a professzort, mindenesetre annyi biztos, hogy jól kiegészítették egymást.

Legtöbbet a tanaszakai kisvasútról mesélt. Elmondta, milyen lassú, megbízhatatlan és szeretni való járat. Ha az útközben olvasott dokumentumokat kifújta a szél az ablakon, kiugrott a mozgó szerelvényből, összeszedte a papírlapokat, s miután egy darabig futva üldözte, könnyűszerrel vissza tudott rá ugrani. Vagy nyáron, ha villám csapott le a közelben, a vonatnak váratlanul meg kellett állnia, és csak kisebb várakozás után indulhatott el újra, amikor a villámok már messze jártak. Máskor meg, ha hirtelen lehűlt az idő, amikor egy hideghullám épp felettük robbant be, a vonatnak meg kellett várnia, míg a vihar elvonul. Vagy amikor az erős hófúvás miatt kisiklott, a mozdonyvezető, a kalauz és az összes utas leszállt, hogy ellapátolja a havat, és visszategye a sínekre a szerelvényt.

– Hóvihar volt, mindenkit betemethetett volna. De dolgozott bennünk az adrenalin, a vonat meg pillekönnyű volt! És mikor már azt hittük, hogy végre megérkezünk Kitaaszamába, egyszerre beállt az áramszünet.

Nem tudom, mennyi igazság volt abban, amit mesélt.

Abban az időben Aoguriban még lovas kocsik és ökrös szekerek közlekedtek. Az állomás környékén lótrágya szaga terjengett a levegőben. Ha az ember felhívta Sinkaruizava állomásról a kitaaszamai állomást, mire odaért, már egy lovas kocsi várta, hogy elvigye a Murai-házig, amelyet különben csak félórányi gyaloglással lehetett elérni a kitaaszamai állomástól. A professzor, aki a háború előtt az Egyesült Államokban tartózkodott, számos alkalommal utazott lovas kocsin, és nagyot csalódott, amikor a hatvanas évek elején az utolsó is eltűnt Aoguriból.

A faluban az utak derékszögben metszik egymást, olyan az egész, mint a go társasjáték táblája. Az északi oldal központjában található a Szentjánosbogár-tó. Bár azt hinnénk, hogy a természet alkotta, ez valójában egy nagy mesterséges tó, amelyet a község alapító tagjai hoztak létre. Nyáron csónakázótó, télen korcsolyapálya, de a helybeli gyerekek játszani is ide járnak. A falu megalakulása óta a házak mind a Szentjánosbogár-tó körül épültek fel.

A professzor Aoguri egyik legkiválóbb területén vásárolt földet a tó közelében. Először egy hegyi házikót épített a 700 cubo‍¹ nagyságú telek közepén, körülötte azonban szándékosan nagy részt hagyott üresen. Már kezdettől fogva úgy gondolt erre a hegyi villára, mint egy kísérleti modellre, amelyen tanulmányozhatja az építészeti technikákat. Csak egy apró házikót akart, és amikor 1956‑ban felépült, a professzor és a felesége menedékként használta a nagy nyári melegben.

Az 1982‑ig tartó negyedszázadban többször bővítették, és hatszor alakították át, míg mára az eredeti méret ötszörösére nőtt. Az egyetlen, ami nem változott az első hegyi házikóhoz képest, az a bejárat és a kandalló elhelyezése volt. A bővítések és felújítások miatt a konyhát, a fürdőszobát és a többi vizes helyiséget áthelyezték, majd újjáépítették. Az épület két szárnya a női és férfiszobákkal bővült, mert néha, amikor intenzívebb volt a munka, több munkatárs is ott maradt éjszakára.

A Murai Tervezőiroda legintenzívebb és legkülönlegesebb időszaka 1961 és 1963 között volt, közvetlenül a Tanaszaka Keiben vasútvonal megszűnése előtt. A komolyabb munkákhoz kapcsolódó dokumentáció nagyobb része a hegyi villában maradt, ez volt az a hely, ahol a professzor a munkájára tudott koncentrálni anélkül, hogy megzavarták volna a találkozások és a kapcsolattartás az ügyfelekkel. Ez a ház jelentette az utolsó mentsvárat számára. Előfordult, hogy Tokióban a délelőtti munka után azt mondta: – Ma felmegyek a hegyekbe! – és még aznap este beköltözött a hegyi villába.

A professzor és munkatársai felszálltak az egy vagonból álló személyvonatra a Tanaszaka Keiben vasútvonalon, és Aoguri felé vették az irányt, lassan araszolva észak felé, hegyeken, erdőkön keresztül, jó látási viszonyok között. Nemcsak tavasztól nyárig, hanem ősztől télig, sőt még azután is, hogy Aoguri község megkezdte hosszú téli álmát, a hegyi villa mindig ki volt világítva, és mindig volt benne valaki.

A Tanaszaka Keiben vasútvonal először az Aszama jobb oldalán kanyarog, majd a hegy bal oldalára tér át, s ezt ismétli újra meg újra, amíg az utasok végképp elveszítik a tájékozódó képességüket.

– Kicsit magányos érzés a zakatoló vonattal átrobogni a téli tájon, és fokozatosan egyre távolabb kerülni a lenti világtól, olyan, mintha a túlvilágra érkeznél – ez Igucsi véleménye volt, a professzor viszont teljesen másképp gondolta –, jó így körbe-körbe járni a világot.

A Tanaszaka Keiben vasútvonal 1964‑ben szűnt meg a gyakori tájfunok miatt, amelyek elmosták a vasúti hidat; közben megnövekedtek az újjáépítés költségei, az autók és a menetrendszerű buszjáratok elterjedése miatt pedig csökkent az utasok száma. Ugyanebben az évben adták át a Tokiót Kiotóval összekötő Tókaidó sinkanszent.

A professzor a kisvasút megszűnését még jobban sajnálta, mint a lovas kocsik eltűnését. De ebben az időszakban volt a legelevenebb az élet Aoguriban. A villatulajdonosok aztán a hetvenes évekre megöregedtek, és lassanként kihaltak. Az örököseik nem használták a nyaralókat. Egy elhagyatott ház olyan, mint a polcon felejtett őszibarack. Pillanatok alatt megromlik és elrohad. Ha elhanyagolják a környező erdőt, egy év alatt elburjánzik, benövi a gaz; egy épület, amelyben nincs légmozgás, hamar áporodott, dohos szagú lesz. A padláson sötét bolyban megtelepednek a hangyák, méhrajok ütnek tanyát, a sötétítő zsaluk rései közé pedig befészkelik magukat a madarak. A harkályok összefurkálják a külső falakat, és ha a lyukas tetőket nem javítják meg, gombák és páfrányok hajtanak ki a padló repedésein keresztül. A hatvanas években még ritkán lehetett ilyen szánalmas állapotban lévő hegyi hajlékokat látni. A tulajdonosok gyakran feljártak Aoguriba, hogy kiszellőztessék a házukat, és gondozzák a kertjüket.

A Nyári Lak konyhájában volt egy nagy hűtőszekrény, amelynek az oldalát egy körülbelül húsz évvel azelőtti megsárgult térkép díszítette. Aoguri házait lehetett látni rajta. Imádtam nézegetni ezt a térképet. A tulajdonosok nevét beleírták a házukat ábrázoló rajzba, többet is felismertem, neves írók, festők és zenészek voltak. Ha ránéztem erre a régi térképre, a frissen felépült Aoguri fényes nyomait láthattam. Az elkészült töltések szilárd kerítésül szolgáltak, nyoma sem volt gaznak, sem nedves, szél hordta avarkupacoknak. Bizonyára az Aszamát is jól lehetett látni a gondozott erdő fáin keresztül. Mostanában a hegy soha nem látszik teljes egészében, csak ha felmegyünk a Szentjánosbogár-tó partjára, vagy felmászunk a tó északi oldalán emelkedő dombra.

Késő ősszel azonban, amikor az erdő fái mind lehullatják a leveleiket, újra tisztán kivehető az Aszama porhóval meghintett felszíne. A professzor szerette a téli Aoguri panorámáját, úgy érezte, mintha visszamentünk volna az időben. Amint fújni kezdett az őszi szél, mielőbb fel kellett halmozni a tűzifát a kandallónál, és elegendő fahasábot felrakni a fal mellé, hogy egész télre elég legyen. A Nyári Lakban szebben és rendezettebben rakták egymásra a tűzifát, mint bárhol másutt.

– Soha nem láttam még ekkora havat – jegyezte meg Igucsi kipirult arccal.

A professzor és munkatársai, akik egészen az év végéig a villában tartózkodtak, 1962 szilveszterén visszatértek Tokióba, majd január 4‑én úgy döntöttek, hogy újra elvonulnak a hegyekbe.

Másnap kora délután hangtalanul esni kezdett a hó, és estére fokozatosan hóviharba fordult. A nagy hóesésben a professzor, az iroda vezetését is ellátó Igucsi és a többi munkatárs a padlóba süllyesztett olajkályhát maximális fokozatra állította. Arra is ügyeltek, hogy ki ne aludjon a tűz a kandallóban. Már késő este volt, mégsem ivott senki alkoholt, mert a tervrajzokkal foglalkoztak, mindenki megállás nélkül dolgozott, amikor tizenegy óra tájban a professzor felsóhajtott, és azt mormolta:

– Mára elég lesz.

Csak a papírt karcoló ceruzák és az égő fahasábok ropogása hallatszott a házikóban. A tölgyfahasábok jó illatot árasztottak, amikor pedig cseresznyefa égett, időnként enyhe édes illat szállt fel, ami megnyugtatta feszült idegeiket. A villa északi oldalán teljesen beborította a hó a kis ablakot, olyan volt, mintha egy fehér függönyt húztak volna el előtte.

Az ötödik napon, amelyet a hegyi villában töltöttek, Igucsi és néhány fiatalabb munkatársuk lovas kocsit hívott, hogy lejussanak a boltba élelmet és tűzifát venni, mert aggasztóan megcsappantak a készletek. A ló hófehér lehelete rögtön dérré fagyott, és egy pillanat alatt meg is tapadt az orra és a pofája környékén. A lovas kocsi tetejéről jól látszott a fehéren csillogó falu, a hó szinte vakított. Néhány faág letört a ránehezedő fagyott hó súlya alatt.

A kocsi északi irányban haladt végig az Icsidzsó utcán, majd hirtelen lelassított, és közvetlenül az állomás előtti bevásárlóutcához vezető kereszteződés előtt megállt. A hó elnyelt minden hangot, az ember szinte belesüketült. Amikor jobbra fordultam, mondta Igucsi, láttam, hogy a falu egyik legrégibb épületét félig lerombolta a hó súlyától kidőlt himalájai cédrus, amely rázuhant a házra. A beszakadt tető alatt ott állt egymagában a dolgozószoba csillogó hóval belepett íróasztala. A villa tulajdonosa, Nomija Harue – az írónő 1984‑ben, kilencvennyolc évesen halt meg – szerencsére biztonságos helyen volt, épp nem tartózkodott a házban.

Amint meghallotta a hírt, visszatért a házába, de meg sem döbbent a történteken, csak annyit mondott:

– Ha valakire rázuhan egy fa, vagy betegségben hal meg, az egy és ugyanaz. – És mielőtt elragadták volna az érzelmei, azonnal felvette a kapcsolatot az építési vállalkozóval. – Megöregedtem, ennek a háznak a fele is elég nekem – magyarázta neki.

Elrendelte a megrongálódott terület lebontását, így a villa majdnem felére zsugorodott. A nappali elég nagy volt ahhoz, hogy a kandalló előtt kitöltse a teret egy kis kanapéval, egy asztallal és négy székkel. A megmaradt fél dolgozószoba hálóként is szolgált, a régi kedvenc egyszemélyes ágy pedig a sarokba került.

A csodálatos határozottság és a józan hidegvér megtette hatását, és jelentősen leegyszerűsítette a javítási munkákat, az elkészült ház pedig épp elégnek bizonyult egy idős hölgy és a házvezetőnője számára. Az ácsmester még aznap összehívta az asztalosokat, akiknek a legzordabb télben kevés dolguk volt, és tervrajzok nélkül, mindössze egy hét alatt végeztek a munkával.

– A bontási munkálatok véget értek, most már nincs miért aggódni – jelentette ki Nomija Harue, aki a következő húsz évben az év nagyobbik felét Aoguriban töltötte, s négy regényt is írt ebben a lekicsinyített hegyi villában.

Aoguri községnek volt egy lakásszövetkezete. Nomija Harue volt az egyik alapító tagja, nyolcvanéves korától haláláig pedig az autonóm szervezet tiszteletbeli elnöke. Bárki, aki földet szeretett volna vásárolni és villát építeni, a lakásszövetkezet segítségével tehette. Akik nem bánták a másfél órai kényelmetlenséget Karuizavától a Tanaszaka Keiben vasútvonalon, mind valamilyen különös foglalkozást űztek. Egyetemi tanárok, írók, festők, színészek, zenészek, filozófusok, műfordítók és mások gyűltek itt össze, így terebélyesedett a falu a személyes kapcsolatokon keresztül.

A hosszú vakáció természetes volt, jó néhányan egész évben itt pihentek, így az önkormányzat aktívan működött, és főleg a nyári időszakban szívesen vigyáztak a gyerekekre, kirándulásokat szerveztek, madárleseket, tábortüzeket rendeztek nekik, egymás után bonyolították le a különböző labdajáték-bajnokságokat a helyi ifjúsági csoportokkal közösen. A nyár végén a falu központjában, a klubhelyiségben koncerteket és előadásokat tartottak.

A professzor időnként megjelent ezeken a koncerteken, de amilyen gyorsan csak lehetett, visszatért a Nyári Lakba. Később elmaradt a társasági összejövetelektől.

– Miért kellene társaságba járnom, amikor csak azért jöttem ide, hogy elmeneküljek a hőség elől? – mondogatta, de legtöbbször a tokiói építésztalálkozókra sem ment el, és az, hogy a hőség elől szökött ide, csak puszta ürügy volt. Igucsi viszont, aki élvezte a társasági életet, mintha ellensúlyozni akarta volna a professzor nyers viselkedését, vidáman felvállalta ezt a szerepet.

Elmúltak a hatvanas évek, amikor a falu még új volt, és élénken zajlott itt az élet, majd a hetvenes évek is gyorsan elszálltak. A nyolcvanas évtized árnyékot vetett Aogurira, az öregség szagát kezdte árasztani: megkezdődött a faluban a generációváltás. Elindultak a telekértékesítések, de amíg a földet magánszemélyeknek adták el, a lakásszövetkezet nem tudott beleszólni, így a faluban fokozatosan egyre több lett az idegen.

Az „őslakos” falusiak megőrizték emlékeikben a régi Aogurit, és néha-néha nosztalgiázva emlegették. Egyszerre azonban, mintha elővontatták volna az emlékeiket, a Tanaszaka Keiben vasút hirtelen újjászületett, és megindult az eltűnt nyomvonalon. Napfényes hegyoldalakon, egyszerű vasúti hidakon, nyikorogva-csikorogva cammogott végig a pályáján… … …

Jegyzetek

1
Körülbelül 2310 négyzetméter.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 511 4

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL