Virginie Grimaldi

KÖSZI, APU!

Fordította: Fouilleul Joli

A mű eredeti címe: Les possibles

Copyright © Librairie Arthème Fayard, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Fouilleul Joli, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-695-5 (papír)

ISBN 978-963-614-696-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Apámnak…

Előszó

Papa.

Ez volt az első szó, amit kimondtam életemben.

A képernyőn akadozva pereg a régi felvétel. Apám hangját hallom, ahogy biztat, ismételjem meg újra és újra. Abban a régi típusú, magas fa etetőszékben ülve, narancssárga péptől maszatos arccal, büszkén mondogatom azt a bizonyos szótagot, anélkül, hogy tudatában lennék annak, mit váltok ki ezzel őbenne.

Anyám, a sarki pék, apám üzemvezetője, a gyári kollégái, a szülei, a postás, a gyerekorvos, a benzinkutas, a kasszás a közértben, a dajkám, és még hosszan folytathatnánk a sort, ha szeretnénk felsorolni mindazokat, akikkel tudatta a rendkívüli eseményt: kimondtam az első szót életemben, ami nem volt más, mint a „papa”.

Az esküvőmön ezzel az anekdotával kezdte a beszédét.

– Pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa!

– Ügyes vagy, Juliane! Nagyon ügyes vagy, kincsem!

– Ma-ma – próbálkozik nagy meggyőződéssel anyám hangja a háttérben, amire apám harsányan hahotázni kezd, amihez én is csatlakozom.

A képernyő elsötétül. Vissza a jelenbe.

Kiveszem a kazettát a lejátszóból, becsúsztatom a tokjába, és elteszem egy kartondobozba egy tucatnyi másik mellé.

Papa.

Hányszor mondtam ki vajon életemben?

Nevetve, mérgesen, kiabálva, sírva, dühöngve, játék közben, szeretettel.

Papa, nézd!

Papa, hol vagy?

Papa, jó vicc!

Papa, játszunk?

Papa, te vagy a legjobb!

Papa, ez nem vicces!

Papa, már nem vagyok abban a korban!

Papa, kicsit messzebb tegyél ki!

Papa, elkísérsz az oltár elé?

Papa, nagypapa leszel.

Becsukom ezt az utolsó kartondobozt is. A húgom behúzza a szoba ajtaját, és csatlakozik hozzám.

– Indulunk?

– Indulunk.

Papa.

Ez volt az első szó, amit kimondtam.

A legegyszerűbb kis szó, ami csak úgy kicsúszik a szánkon anélkül, hogy sokat törnénk rajta a fejünket, anélkül, hogy engedélyt kérne rá. Végeredményben egy automatizmus, akár a lélegzetvétel. Egy szó a gyereknyelvből, egy szó a szeretet nyelvén.

Egy szó, ami mint egy fantomláb fáj, amikor már nem létezik.

ELSŐ RÉSZ

A tagadás

1. fejezet

Apámat Jeannak hívják, és ez az egyetlen dolog, amiben olyan, mint mások.

Gyerekként istenítettem a színes egyéniségű apámat, aki fennhangon énekelt a volánnál, és aki ebédidőben szolgálta fel a reggelinket. Ha arra volt szükségem, a karjaiba bújtam, a hátán ülve harcoltam a sárkányok ellen, neki dedikáltam a rajzaim, neki szavaltam a verseim.

Kamaszként szégyelltem a konvencióknak nem engedelmeskedő, hosszú hajú apámat, a farmer rövidnadrágjával és a kamaszos külsejével, aki motorral jött értem a suliba, és úgy beszélt a haverjaimmal, mintha azok az övéi lettek volna. Az ő orra előtt csaptam be az ajtót, őrá kiabáltam, őt tettem felelőssé a rossz jegyeimért, a kudarcaimért és egyáltalán azért, hogy rosszul éreztem magam a bőrömben.

Felnőttként pedig szeretem, de épp úgy elkeserít, mint minden olyan dolog, amit nem értek. Apám az én gyökeres ellentétem, egyszerűen nem passzolunk össze. Én minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy a keretek közt maradjak, és hogy tiszteletben tartsam azokat. Ő ezzel szemben jócskán túlfeszíti a határokat, a keretek meg… hát, azokra magasról tesz…

Értekezleten vagyok éppen, amikor a neve megjelenik a telefonom kijelzőjén. Már hónapok óta nem láttam, és most szokása szerint a legalkalmatlanabb időpontot választja, hogy újra jelentkezzen. Lenémítom a csengőhangot, és elnéző mosolyt küldök körbe a kollégáknak. Apám nem a hajszál a levesben, ő egy egész paróka. Azonnal újrahív. Kinyomom. A harmadik próbálkozásra, miközben számonkérő tekintetek vesznek körül, fogadom a hívást. A „halló”-m olyan agresszív, hogy én magam is megszeppenek tőle.

A telefonban nem az ő hangját hallom.

Sűrű bocsánatkérés közepette, sietve kimegyek az értekezletről.

Egész úton a legsötétebb forgatókönyvek peregnek a fejemben. A tűzoltó biztosított róla, hogy csak anyagi károk keletkeztek, én mégis attól tartok, hogy a legrosszabbat nem akarta a telefonban elmondani, majd élőszóban tudatja velem. Mindenre felkészítem magam: sokkos állapotban, lesújtva találom apámat, vagy súlyosan sebesülten, esetleg még annál is rosszabb. Mindenre felkészültem, kivéve arra, ami fogadott.

A szénné égett háza előterében, ahol a víztömlők eláztatták a kiskertjét, a gerincesektől telhető leglazább állapotban ezt harsogja:

– Pont jól jött, úgyis ki akartam cserélni a tapétát.

Mindenki felkacag, a kíváncsiskodó szomszédoktól kezdve a tűzoltókig. Ezen felbátorodva felém fordul, hogy lássa, én is nevetek-e. A tekintetem mindent elárul. Annyira megkönnyebbülök, hogy élve látom, hogy kedvem támad kinyírni. Ez távolról sem hatja meg, mosolyogva indul el felém.

Még ki sem szálltam az autóból, úgy érzem, nem bírnak el a lábaim.

– Nyugi, Baci, ezek csak ingóságok. Mindenképpen értesíteni akartak valakit, én rád gondoltam, de nem kellett volna. Van más dolgod is, nem igaz? Egyébként hogy vagy?

– Mi történt?

Felhúzza a vállát, és megvakarja a tar koponyáját.

– Kiöntöttem a hamutál tartalmát a fürdőszobai kukába, és állítólag volt még benne égő cigarettavég. Elmentem bevásárolni közben, a szomszédasszony hívott, hogy ég a ház. Ismered a vén spinét, örökké az ablakban kukkol. Geronimo biztosan megijedt, szegény, ő a nappaliban volt.

Tekintetével megkeresi a kutyát, aki átmenekült a szomszéd udvarára, és odaint neki. A kutya megcsóválja a farkát s vele az egész testét.

Nincs rá idő, hogy zavar álljon be köztünk. Amíg a tűzoltók elpakolnak, az egyik rendőr magához szólítja apámat.

– Na, megyek, gondolom, elmondják, most hogyan tovább. Neked biztosan van más dolgod, menj csak, majd én megoldom.

– Maradok még egy kicsit.

– Ahogy akarod.

Alighogy sarkon fordul, megjelenik a kocsim mellett a szemben lakó szomszédasszony sajnálkozó mosollyal a képén.

– Rég nem láttunk errefelé, kedvesem. Jobban örültem volna, ha nem ilyen körülmények között találkozunk újra, Juliane.

Harminc éve, azaz amióta ismerem, ez a nő semmit sem változott. Arra gyanakszom, hogy már öregen született. Röviden üdvözlöm, de nincsenek illúzióim, tudom, hogy nem a hogylétem érdekli, sokkal inkább a szaftos információk, amelyeket megszerezhet tőlem, s amelyeket aztán továbbadhat az egész környéknek. Nincs ellenére a tapintatosság, de azért takarékosan bánik vele.

Nem sokkal a szüleim válása után, az egyik szerdai napon, amikor tudta, hogy egyedül vagyok otthon, átjött kérni egy kis sót, és csak úgy mellékesen azt is megkérdezte, hogy ismerem-e már anyám szeretőjét.

– Tudod, mi történt? – érdeklődik apám füstölgő házára mutatva. – Tényleg egy cigarettavég?

– Fogalmam sincs. Meg kellene kérdezni a kukától.

Most egy kis iróniánál többre van szükség ahhoz, hogy leszereljük.

– Nem vagyok meglepve. Tulajdonképpen azon csodálkozom, hogy nem előbb történt.

– Hogyhogy?

Rögtön megbánom, hogy ráharaptam a horogra. Felragyog a tekintete, mint egy karácsonyi gyertya.

– Hát, egy ideje kicsit furcsán viselkedik. De milyen buta vagyok, nem tudhatod, hiszen hónapok óta nem jártál itt.

– Hogy érti, hogy furcsán viselkedik?

Elkomorodik, előbb elővigyázatosan körültekint, mintha meggyőződne róla, hogy indiszkrét fülek nem nyúlják le a kizárólag nekem szánt információkat, aztán szinte suttogja.

– Tudjuk jól mindketten, hogy mindig elég… izé… hogy is mondjam… eredeti volt, de az utóbbi időben túlmegy minden határon. Minden este kiviszi a kukát, holott a kukások csak hétfőn járnak, és rendszeresen elfelejti leereszteni a redőnyöket éjszakára. Egyszer tárva-nyitva hagyta az ajtót, amikor elment, és a minap pizsamában ment reggel a pékségbe. Le is fényképeztem, mert nem hittem a szememnek. De nem ez a legrosszabb.

Hatásszünetet tart, lesi a reakciómat, én pedig türelmetlenül nógatom.

– Hanem? Mi a legrosszabb?

Síri hangon folytatja, ahogy a fülemhez hajol.

– A múlt héten, amikor kint volt a kertben, gondolom, észrevette, hogy megmozdult a függönyöm. Fogalmam sincs, mit képzelt, éppen takarítottam, nyilván van más dolgom is, mint a szomszédokat lesni. Na mindegy, a lényeg, hogy odaintett nekem, aztán hátat fordított, és letolta a nadrágját. Aztán csupasz fenékkel, tánclépésben sasszézott be a házba.

Összeharapom a számat, hogy el ne nevessem magam, miközben elképzelem apámat, ahogy rázza a meztelen hátsóját a megrökönyödött szomszédasszony előtt. Miközben tovább sorolja, mennyire aggasztóan viselkedik apám, én is jobban szemügyre veszem, ahogy ott áll a rendőrautó közelében. Az agyonkoptatott farmerjében, tarka pulcsijában és tornacipőben egyáltalán nem tűnik hatvanhét évesnek. Ez az egyik öröme, amikor kérdezik a korát, aztán csodálkoznak a válaszon, mondván, hogy fiatalabbnak látszik. Talán kicsit lefogyott, pedig már eleve vékony alkat. Mindig szeretett volna kicsit vastagabb lenni, de a természet ilyen nyúlánk, sovány külsővel áldotta meg. Fiatalkorában a barátai Gólyának hívták, ami elég komoly komplexusokat okozott nála.

– Nem aggódsz miatta? – kérdi a szomszédasszony.

– Nem igazán. Ahogy mondja, mindig elég különös figura volt.

Kimereszti a szemét.

– Na de akkor is! Ismételjem el talán a jelenetet, amit előadott?

– Nem szükséges, köszönöm! Jól megjegyeztem magamnak.

– Rendben. Végül is a többi nem az én dolgom. Nem fogom egyhamar viszontlátni.

– Ó? Elutazik?

Csak egy udvarias kérdés volt, a válasz egy csöppet sem érdekelt. Csak fél füllel hallgatom, nagyjából tudom előre, valami termálfürdőbe megy, hogy enyhítse a reumáját, vagy elutazik a fiához egy időre. De nem. Sem egyik, sem másik. Hogyhogy nem jutott eddig eszembe? Nyilvánvaló, hogy nem ő megy el innen, hanem apám nem maradhat a félig leégett házában. Egymással szimultán a szomszédasszony és a saját lelkiismeretem ugyanazt kérdezik tőlem.

– Nem veszed magadhoz?

2. fejezet

Csinálok neki helyet a vendégszobában. Csak sznobizmusból viseli ezt a nevet, de valójában ez egy olyan helyiség a lakásban, ahova bedugunk minden olyat, amit nem sikerül máshol elhelyezni. Ez az egyetlen terület, ahol megengedem a rendetlen részemnek, hogy megnyilvánuljon, másutt keményen elnyomom a portörlő ronggyal meg a seprűvel.

Ezt apámtól örököltem. Hányszor hallottam azzal érvelni, hogy az élet túl rövid ahhoz, hogy takarítással töltsük. Szerinte minden olyanhoz túl rövid az élet, ami csak kicsit is hasonlít a kényszerhez. A rendrakás, a papírmunkák, az időpontok, a konfliktusok, a feladatok, a konvenciók, a hűség. Anyám, aki belefáradt abba, hogy egy kamasszal éljen együtt, meg abba, hogy évekig próbálta átpecázni a felnőttek oldalára, végül elhagyta. Mivel anyám nélkül élni annyi hátránnyal járt volna, ami túltett volna minden egyéb hátrányon, ezért gyorsan meg is ígérte, hogy megváltozik, de túl késő volt.

– Geronimo velem alszik – jelenti be apám, ahogy belép a szobába.

A kutya felugrik az ágyra, és egyenesen a tiszta ágyneműbe hemperedik. Anélkül, hogy megfordulnék, magam előtt látom Gaëtan fancsali képét.

Nem kellett győzködnöm a férjem, hogy befogadjuk apámat a lakásunkba. Ez természetes volt számára, elég erős benne a család iránti elkötelezettség. Még vissza is kellett fognom, amikor azt javasolta, hogy adjuk át neki a hálószobánkat. Mindemellett nagyon jól tudom, hogy apám az utolsó azok sorában, akiket Gaëtan szívesen elszállásolna. Nagyjából biztos vagyok benne, hogy inkább az exemnek tárta volna ki az ajtónkat.

Annyira különböznek egymástól, amennyire csak különbözhetnek egyazon fajhoz tartozó egyedek. Gaëtan nyugodt, lelkiismeretes és nagylelkű. Apám ezzel szemben lángoló, nemtörődöm, és kizárólag a saját öröme motiválja. Gyanítom, hogy időnként csak azért feszíti túl a húrt, hogy szórakozzon a veje reakcióján. Ők ketten nem értik, de elfogadják egymást az egyetlen közös pontnak hála, amelyen osztoznak, vagyis miattam.

Rámutatok a polcokra.

– Ide rakhatod a cuccaid.

Apám kinyitja a sporttáskát, amibe a holmiját csomagolta. És ami szinte üres. A három szoba és a fürdő szinte teljes egészében leégett. A konyha és a nappali megmenekült. Elég megrázó nézni, ahogy kihajtogatja az egyetlen épségben maradt nadrágját, és elképzelni, hogy az összes többi füstté vált.

– Fel a fejjel, Bacilus! – szól rám, mintha észrevette volna a zavaromat. – Látom, hogy irigykedsz, amiért most felújíthatom a teljes gardróbomat.

Belém fagy a válasz, amikor előhúz a táskájából egy kétes külsejű tárgyat. Valami rekeszféleség, teljes egészében műszőrme borítja.

– Ez meg mi a csoda?

– Lábmelegítő! – ujjong apám. – Bedugod a konnektorba, aztán beleteszed a lábad ide, és alig néhány másodperc alatt megmelegíti. Potom negyvenkilenc euró. Szinte ingyen volt.

Fölnevetek, mire úgy néz rám, mintha vérig sértettem volna.

– Úgy beszélsz, mint az a pali a Teleshopból.

– Hogyisne! Megkérdezted, mi ez, én meg válaszoltam, ennyi az egész. Ráadásul Alexandre Devoise egyáltalán nem így beszél.

Erre elakad a szavam. Apám ismeri a teleshopos pali nevét, ami felfoghatatlan számomra. Inkább témát váltok, felajánlom neki, hogy velem jöhet Charlie-ért az iskolába. Félbehagyja a mozdulatot, és a földre ejti a zakót, amit épp készült elrakni.

– Örömmel! Mondtad már neki, hogy beköltözöm hozzátok?

– Még nem. Veled vagyok ma reggel óta, azóta még nem találkoztam vele.

– Küldhettél volna neki üzenetet.

– Hétéves, apa, nincs telefonja.

Hosszan néz rám, aztán a szemét forgatja.

– Hagyjuk! Indulunk? Alig várom, hogy elmondjuk neki. Ő örülni fog neki.

Az ő-t erősen hangsúlyozva futó pillantást vet Gaëtan felé, aki máris helyére igazít egy képet a folyosó falán. Ahogy elhaladok mellette, futólag megsimítom a hátát, mire ő kényszeredetten elmosolyodik, az arckifejezése simán bekerülhetne az értelmező szótár „székrekedés” címszava alá.

3. fejezet

Mint minden délután, most is Charlie jön ki elsőként az iskolából. A gurulós táskáját maga mögött húzva szalad a kitárt karomba, aztán meglátja a nagyapját, gyorsan módosít az útvonalán, és az ő kitárt karját veszi célba. Miközben zsebre vágom a kezemet és az egómat, a tanító néni odaint magához a kapunál. Máris tartok tőle. Az ilyesmi mindig hányatott éjszakákat eredményez.

Kivételesen semmi súlyos. Charlie állítólag meg sem mukkant, amikor felszólította, hogy mondja el a verset. Tegnap este pedig betéve tudta, de ezt inkább el sem mondom neki. Helyette kitalálok valami mesét, hogy, mondjuk, elhagytuk a füzetét, és megígérem, hogy többet nem fog előfordulni.

– Egyébként minden rendben? – kérdezem.

– Amennyire lehet, igen.

Aztán elnéz másfelé, és odaszól egy gyereknek, ezzel jelezve, hogy a beszélgetésnek vége, és ne intézzek hozzá több kérdést. Charlie-nak már az óvodától kezdve mindig figyelmes és odaadó nevelői, tanítói voltak. Az ideit jócskán megelőzte a (jó) híre, de én jobb szeretem a pletykák helyett kialakítani a magam véleményét. Sikerült is.

Nem sokkal a tanévnyitó után máris kértem hozzá időpontot, hogy beavassam őt egy kicsit Charlie előtörténetébe. Hároméves volt, amikor komolyan elkezdtem aggódni miatta. Egyetlen szót sem beszélt, és érteni sem értett ennél többet. A környezetemben mindenki – a családot is beleértve – azt állította, hogy feleslegesen aggódom, mert tökéletesen érti, amit mondunk neki. Ezt bizonyította, hogy amikor azt mondtuk, megyünk sétálni, futott az ajtó felé; amikor uzsonnázni hívtuk, dörzsölni kezdte a hasát. De a többiek nem látták azt, amit én igen, hogy nem a mondatokra reagált. Egyáltalán nem futott az ajtó felé, amíg nem nyúltunk a cipőnk után. Nem dörzsölte a hasát, amíg nem húztuk elő a kekszet. A ráutaló gesztusok nélkül a mondatok elvesztek az éterben.

Végül egy figyelmesebb és értőbb gyerekorvos kellett hozzá – azok után, hogy a korábbiak azt mondták, hogy az aggodalmaskodásom gátolja a fiamat a fejlődésben –, hogy haladjunk végre. Ezzel beléptünk abba a világba, amelyet csak az érintett szülők ismernek: a felmérések, a kivizsgálások, az orvosi rendelők, gyerekpszichológusok, az elhamarkodott örömök és jéghideg rémületek által tarkított világba. Ott, ezekben a várótermekben és az álmatlan éjszakáimon értettem meg a „páciens” szó elsődleges jelentését.[1] Évekig húzódó vizsgálatok következtek, amelyek kizárták a süketséget, aztán az autizmust, aztán az értelmi fogyatékosságot, majd a beszédkészség kései kialakulását. Hosszú évek teltek el, míg végül egy címkével pontot tettek az egész végére. Diszfázia. Egy üzenet dekódolásának és az utasítás végrehajtásának zavara.

Meglennénk a diagnózis nélkül. Ez csak egy tábla a nyakába akasztva, amely azt mondja, hogy valami nem klappol. Mindegy, hogy egy betegséget vagy egy hiányosságot jelöl, a diagnózis perifériára helyezi az embert, egészen az élet szélére. És mégis, amikor egy napon végre lecsapott Damoklész kardja, miközben persze elöntött a kisfiam miatt a végtelen aggodalom, mélységes megkönnyebbülést éreztem. Most végre tudjuk. Hogy nem, nem jár a fellegekben, nem neveletlen és nem rátarti. Amikor nem válaszol, azzal nem provokálni akar.

Hála a nagyon lelkiismeretes logopédusnak és a háromévnyi fejlesztő foglalkozásnak, a rendellenesség mostanra csaknem megszűnt. Néha még bizonytalan, vannak zűrzavaros mondatai, nyakatekert szavai, időnként a semmibe réved, amikor egy-egy ige próbára teszi, vagy kifog rajta valamelyik melléknév. Az ő agyában nem ugyanazon az útvonalon halad az információ, mint a miénkben, az övé kacskaringós, tele kitérőkkel, kanyarokkal meg kátyúkkal, de rendkívüli alkalmazkodókészségről tesz tanúbizonyságot.

Az aggodalmaim sorra elszálltak, kivéve egyet, ami a környezetével kapcsolatos. Nem ritka, hogy Charlie szomorúan jön haza az iskolából, mert kicsúfolták. Nemrégiben egy ilyen eset alkalmával kis híján bementem elintézni a dolgot az érintettel, miután hosszasan vigasztaltam a fiam.

– Egy ötéves gyerekről van szó. – Gaëtan kénytelen volt emlékeztetni erre.

– Valóban, igazad van. Milyen felnőtt lesz belőle, ha már most itt tart?

– Juliane, egy gyerekről beszélünk – nyomatékosította a jobbik felem.

Kedvetlenül engedtem neki, és kénytelen voltam megelégedni azzal, hogy a szülőkkel beszéltem meg a dolgot, de azért megígértem a bennem szunnyadó oroszlánnak, hogy a legapróbb jelre előugorhat.

Az év elején úgy láttam, hogy a tanító néni figyelembe vette Charlie nehézségeit, és lehetőségeihez mérten igyekezett a segítségére lenni. Aztán egyszer átlapoztam a munkafüzeteit, és teljesen elhűltem. A margóra írt megjegyzéseiben, minden egyes feladat mellett a gyerek hiányosságait emelte ki. „Nem értetted meg a feladatot.” „Figyelmesebben kell olvasnod a példamondatokat.” „Nem érthető, mit akarsz mondani.” Amikor rákérdeztem a dologra, azzal vágott vissza, hogy nem válik a gyerek hasznára, ha kultiváljuk a gyengeségeit, ehelyett inkább ösztönözni kell rá, hogy jobban igyekezzen, s akkor majd olyan lesz, mint a többiek. A jóindulat az ő ismeretei szerint nyilvánvalóan valami távoli ország volt.

Hazafele az autóban Charlie teljesen föl van dobva. Máskor mindig úgy kell kihúzni belőle mindent, ha egyáltalán sikerül megtudni valami apróságot a napjáról, mintha az iskola kapujának átlépése mindent törölne az emlékezetéből. Aztán este, a lefekvéskor hirtelen előjön minden, és akkor nem lehet elhallgattatni. A nagyapja jelenléte viszont valamiféle katalizátorként hat rá, elmeséli a szorzótáblát, a zöldbabot, a focit, a csőtörést a menzán.

– Hiányoztál, nagypapa!

Csak úgy kiböki az infót egy üveggolyós sztori meg a sárkányt formáló felhő története közt. Apám nem felel, de a szemem sarkából látom, hogy mosolyog.

– Nagypapa, eljössz hozzánk?

– Igen, Kisbéka. Sőt, maradok is egy időre.

– Tényleg? Pár órára?

– Annál is tovább!

– Pár percre? – kérdi a fiam egyre izgatottabb hangon.

– Napokra. Több és még több napra.

Charlie ujjong, tapsol, és örömében sikongat, apám a kesztyűtartón dobol, és belekezd egy ünnepi indulóba. Megállok a pirosnál, és tudatosítom magamban helyzetet. A nevem Juliane, harminckilenc éves fejjel boldog anyukája vagyok a hétéves Charlie-nak és a hatvanhét éves Jeannak.

[1] A latin eredetű szó a patiensből ered, amelynek töve a „pati”, ami azt jelenti: az, aki szenved, az, aki eltűr.

4. fejezet

Tizenkét éves voltam, amikor apám rajongani kezdett az indiánokért. Anyám akkor költözött el, és magával vitte a bútorok meg a szíve felét. A hátrahagyott űrt szép lassan betöltötték a tollas fejdíszű harcosok. Mindenütt volt belőlük: gipszszobrocskák a polcokon, poszterek, zászlók és képek a falakon, indián törzsi zenék kazettái a hifitorony körül. Az egész ház inkább hasonlított egy múzeumra, mint egy otthonra, de engem ez mindaddig nem zavart, míg egy alkalommal a barátnőim át nem jöttek uzsonnára, és gúnyosan derültek rajta. Soha többet nem hívtam meg senkit.

Az egyik apás hétvégén, amikor nála voltunk a húgommal, bejelentette nekünk, hogy egy sziú törzsfőnök fejét fogja tetováltatni a bicepszére. Mi, akik már immunisak voltunk a hülyeségeire, lelkesen bólogattunk az ötletre.

A tetoválómester a boltja alagsorában dolgozott. Sötét volt odabent, a levegő sűrű a nikotintól, és ahogy beléptünk ebbe a felnőtteknek fenntartott szentélybe, úgy éreztem, valami különleges dolgot élek át.

Emlékszem a gép zajára, ami a fogászati fúróra emlékeztetett, és emlékszem apám lazaságára, ahogy egyik viccet mesélte a másik után, hogy megnevettessen bennünket. A húgom és én le voltunk nyűgözve. Nem annyira a szemünk előtt megszülető ábra, hanem az apai hősiesség láttán.

– Minden rendben? Nem fáj nagyon? – kérdezte rendszeres időközönként a tetováló.

– Viccelsz? Épp csak csiklandozol – felelte mindannyiszor a bátor harcos.

A külvilágba visszatérve, az autóig vezető úton végig fogta a bicepszét.

– Leválik a kötés? – kérdezte a kishúgom.

– Dehogy. Két órája szenvedek, mint egy mártír, mindjárt leszakad a karom.

Nem szükséges hozzátenni, hogy a bátor harcos aztán hetekig tűrhette a lányai gúnyos megjegyzéseit.

A sziú törzsfőnököt azóta követte az egész törzs, a házba folyamatosan új lakók érkeztek. Ez amúgy nagyon praktikus a szülinapi és a karácsonyi ajándékokat tekintve: bármi, ami a témába vág, örömmel tölti el. És minden egyéb próbálkozás csalódást okoz.

Ezért nem is értem, miért lepődöm meg, amikor a vacsora közepén bejelenti, milyen remek ötlete támadt.

– Felállítok a kertben egy tipit.

– Melyik kertben? – fuldoklik a férjem.

Charlie tapsikol.

– Éljen, éljen, egy tipi!

– Ebben a kertben, itt – mondja sztoikus nyugalommal apám. – Lemértem, éppen elfér a terasz és a kerítés között. Kicsit belelóg majd a veteményesbe, persze, de az ebben az évszakban éppen nem funkcionál. Mindig is szerettem volna, de nálam nem fért el. Egy elég nagyot akarok, hogy benne alhassunk Geronimóval.

Gaëtan felhagy a rágással, a mozgással, talán még az élettel magával is. Merev tekintete az enyémbe fúródik. Az üzenet világos: közbe kell lépnem.

– Apa, nem állíthatsz sátrat a kertbe.

Apám felvonja a szemöldökét.

– És miért nem?

– De, anya! – kiáltja Charlie, miközben a nyakamba ugrik. – Lécci, lécci!

Felugrom az asztaltól, miközben lefejtem magamról a fiam, és elkezdem leszedni az asztalt.

– Nem szokás az ilyesmi, ennyi az egész.

Apám felkacag.

– Úgy csinálsz, mint az anyád. Mindig azon aggódik, hogy mi szokás, és mi nem. Fütyülünk rá, mit gondolnak mások. Az a lényeg, hogy nekünk mi okoz örömet. Biztos vagyok benne, hogy a vejem egyetért velem, ugye, Gaëtan? Remek volna egy tipi a kertben, nem igaz?

Megállok a tányérral a kezemben, várom a férjem reakcióját. Ad magának egy kis időt, kortyol egyet, aztán megtörli a száját, végül kijelenti:

– Ó, nekem nem nagyon van véleményem a dologról, de ha Juliane ellene van, én nem szeretnék vele ujjat húzni.

5. fejezet

Mire a desszerthez érünk, végre összeszedem a bátorságom, hogy szóba hozzam anyám előtt apámat. Mint minden kedden, most is együtt ebédelünk a munkahelyemhez közeli kis étteremben.

– Azt hiszed, nem tudtam róla? – veti oda, miközben beledöfi a villáját az egyik szelet ananászba a tányéromon.

Szégyenkezve megvonom a vállam. A szüleim pont annyira gyűlölik, mint amennyire valamikor szerették egymást. Hiába ment vagy húsz éve újra férjhez, anyám még mindig szörnyen haragszik apámra, és ez fordítva is igaz. Úgyhogy én alkotom a kerítést. Két, egymástól hermetikusan elzárt világban élek. Nagyon korán megtanultam, hogy sose említsem egyik jelenlétében a másikat, pedig nagyon ügyesen mindig arra irányították a beszélgetést, akinek nem mondjuk ki a nevét. Charlie szülinapját mindig kétszer ünnepeljük. A karácsony is mindig ketté van vágva. Ha találkoznának, bizonyára köszönnének egymásnak udvariasságból, de a kézfogásban már nem vagyok biztos.

– Meddig marad?

– Hat hónapot talán vagy egy évet. Hát, amíg a biztosító rendezi az ügyeket, és végeznek a munkálatokkal.

– Nem tud máshova menni? Nem fogod ilyen sokáig kibírni.

– Anya…

Az égre emeli a szemét.

– Csak miattad mondom, nekem ugyan mindegy. Magad is tudod, mennyire elviselhetetlen, az utóbbi időben kicsit tartottad is a távolságot.

Nem válaszolok. Valahányszor apám védelmére kelek, anyám azonnal úgy érzi, őt támadom. Amikor anyám védelmére kelek, apám úgy érzi, megtagadom őt.

– Végül is, te tudod, mit csinálsz. Ha boldog vagy, nekem csak az számít.

– Tudom, anya.

Hogy is ne tudnám? Az egész bolygó képben van, hogy a húgom és én vagyunk anyám első számú elfoglaltságai. Néhány éve, amikor a felmondása után új állást keresett, átküldte nekünk az önéletrajzát, hogy nézzük át. A dokumentum legalján, a „Szenvedélye” részben azt írta: kertészkedés, olvasás, séta a természetben, a lányaim. A húgom máig halálra neveti magát, amikor szóba hozzuk. De anyám nem hazudott. A jólléte a miénktől függ. A gondjaink nem hagyják aludni, az örömeink megnyugtatják, a terveink feldobják, a fájdalmaink őt gyötrik. Állandó Bluetooth-kapcsolatban van az érzéseinkkel.

– Juliane, ezt nem volna szabad – mondja halkan, amikor a számhoz emelem a kocka csokoládét, amit a kávémmal együtt szolgáltak fel.

Visszateszem a csészealátétre, és kiegyezem az ananásszal, miközben igyekszem figyelmen kívül hagyni a fájdalmas gombócot, ami a torkomban keletkezett.

– Igaz is, találtam egy szinkronúszó-tanfolyamot felnőtteknek – mondja minden átmenet nélkül. – A jógás barátnőimmel megyek. Akarsz csatlakozni?

– Nem, köszi, a futással megelégszem.

A szinkronúszást már abszolváltam. Az általános negyedik osztályában, miután felhagytam a balettel, a modern tánccal és a tenisszel, azzal is tettem egy próbát. Anyám nem bírja megállni, hogy fel ne emlegesse apám stratégiáját az egyetlen bemutató kapcsán, amelyen valaha részt vettem. Rövid hajam volt, de a szoros, bezselézett, csillámporral ellátott konty elvárás volt. Apám barna színű pamutból készített egy gombócot, és egy hálóval meg hajcsatokkal rögzítette a fejem tetejére. Annyira szerettem volna hosszú hajat, hogy délutánonként a suli után mindenféle sálat rögzítettem a rövid tincseimhez, és elképzeltem, hogy nekem is szép lófarkam van. Szóval érthető, milyen mértéktelenül feszítettem, ahogy a nézők tekintetétől kísérve felvonultam a fénylő kontyommal a medence szélén. Sokkal kevésbé feszítettem viszont, amikor az első beugrásnál más vizekre evezett a szép kontyom. Annyira szégyelltem magam, hogy felvettem a tengeralattjáró-pózt és az egész koreográfia alatt úgy is maradtam. Természetesen nem folytattam a következő évben a szinkronúszást.

Az utcasarkon elköszönünk egymástól, anyám szalad agyagozásra, én visszamegyek az irodába, de előbb még megigazítja a kabátom gallérját, megdörzsöl egy képzeletbeli foltot a vállamon, aztán ad két puszit.

– Jó munkát! Adj egy cuppanós puszit a nevemben Charlie-nak! De apádnak semmiképpen se! Rendben?

– Persze, szép napot, anya!

Távolodik, miközben várom, hogy a lámpa zöldre váltson. Alig tűnik el a sarkon, máris bedugom a kezem a táskámba, kihúzom belőle a kis fehér négyzetet, és a nyelvemre helyezem a csokit, amely a kávémhoz járt.

6. fejezet

Hamarosan vacsoraidő van, és apa még nem jött haza. Egy hete, amióta velünk lakik, többet van távol, mint itthon, minden alkalmat megragad, hogy elhagyhassa a házat, még a szemetet is ő viszi ki. Kíváncsi lennék, mivel tölti a napjait, de elég titokzatos e tekintetben. Én meg azt hittem, hogy unatkozni fog, amikor nyugdíjas lesz.

Négy éve ment nyugdíjba egy elég viszontagságos szakmai karrierrel a háta mögött. Miután húsz évet töltött a gépsorok mellett egy fűtőberendezéseket gyártó üzemben, amely csődbe ment, a kilencvenes évek végén hosszú ideig munkanélküli volt. Ez három évvel a válásuk után történt, ő maradt az önkormányzati lakásban, amelyet még anyámmal béreltek – amelyben egész a tűzvészig lakott. Minden második hétvégét nála töltöttünk a húgommal, és minden találkozásunkkor egyre jobban kiürültek a helyiségek az előzőhöz képest. Mivel jövedelme nem volt, a számlákat meg fizetni kellett, sorra eladta a bútorokat. A végrehajtók pedig gondoskodtak a maradékról. Péntekenként elmentünk az Élelmiszerbankba fölvenni a kiutalt ételes dobozokat. A néni kedvelt bennünket, mindig csúsztatott bele egy kis csokit vagy cukorkát. Egyik karácsonykor még fatörzstortát is kaptunk tőle. Télidőben apám valahogy megszerelte a villanyórát, hogy tudjunk fűteni. Vasárnap este, amikor anyánk értünk jött az új autójával, ő hosszan integetett utánunk a kapuból. Mindig úgy csinált, mintha nem volna semmi gond, és mi mindig hittünk neki. Végül fölvették az önkormányzathoz, a hulladéklerakó őre lett. Ezt a munkát mintha pont rá szabták volna. Abból állt a napja, hogy beszélgetett az emberekkel, vagy zenét hallgatott a bódéjában, vagy begyűjtötte a kidobott lomokat. Aztán hazahordta ezeket a teljesen használhatatlan holmikat, amelyekre semmi szüksége nem volt, de amikor rákérdeztünk, változatlanul azt felelte mindig: „sosem lehet tudni, egyszer mire lesz jó”.

Mindenféle csomagokkal felpakolva éppen akkor fut be, amikor asztalhoz ülünk. Nem szól, csak egy káromkodás hagyja el a száját, amit az ajtónak címez, amiért az rácsapódott. Egyenesen a szobája felé tart. Geronimo a nyomában, de ő megtorpan, amint a sült csirke szaga megcsapja az orrát. Hirtelen irányt változtat, és odatelepszik az asztal sarkához, méreteinek köszönhetően az orra ily módon pont a tányérok magasságában van. Minden mozdulatunkat követi, a feje a tányérok és a szánk közötti útvonalon jár fel-alá, semmi kétség, ha egy falat leesik, nem lesz ideje megérkezni a padlóra.

– Mit eszünk? – kiáltja apám, ahogy csatlakozik hozzánk a konyhában.

Meg sem várva a választ, beletesz Charlie (tele) tányérjába egy kis dobozt, letesz egy közepeset Gaëtan elé, és a kezembe ad egy nagyot.

– Ez micsoda? – érdeklődik a férjem.

– Azt mondanám, hogy egy doboz – feleli az apám.

– De mi van benne? – feszegeti tovább a dolgot Gaëtan.

Apám a szemét forgatja, és azt morogja:

– Máris megbántam.

Charlie közben kinyitja a magáét, és extázisba esik a sárga műanyag traktor láttán.

– Még búgni is tud, mint egy igazi, ha megnyomod itt ezt a gombot – büszkélkedik apám, és rámutat a jármű tetejére.

A fiam örül, azt nem veszi észre, hogy a játék kétéveseknek való. Máris aggódom a másik két ajándékcsomag miatt. Gaëtan sietve nyitja ki a magáét, aztán hosszú másodpercekig nézi tanácstalanul, amit talál benne, végül műmosollyal kérdezi:

– Vállfák?

– De vigyázat, nem közönséges vállfák! Ezek varázsvállfák, amelyek nem hagynak nyomot a ruhán. Magamnak is vettem egy készletet, így ingyen kaptam a harmadikat. Remélem, tetszik.

– Nagyon. Köszönöm.

Keresem az iróniát apám tekintetében, de semmi. Őszintén örül.

Rajtam a sor. A legrosszabbra számítok, és nem is csalódom. Kell egy kis idő, hogy beazonosítsam, de apám a segítségemre siet. Ez egy lefolyópumpa dugulás esetére. Charlie ujjong – megvan, mit veszek neki karácsonyra –, Gaëtan elfojtja a kitörő nevetését, apám pedig lesi a reakciómat.

– Köszönöm szépen, apa.

– Potomért adták, nem hagyhattam ki a lehetőséget. Örülsz neki, Bacilus?

– De még mennyire! Épp azt mondtam magamnak a minap, hogy hiányzik az életemből egy vécépumpa.

Összeráncolja a szemöldökét.

– Túlzol, mint mindig.

– Viccelek, apa. Azért egyszer biztos hasznát veszem, tényleg.

– Na, akkor jó. Szerettem volna valahogy megköszönni, hogy… szóval, tudjátok, mindezt, na.

Nem látszik, de hatalmas erőfeszítésébe kerül az ilyen köszönetnyilvánítás. Apám mindig komfortosabban mozgott az iróniában, mint a figyelmességben. A bókokat fösvény módon adagolja.

Leül, vesz magának egy csirkecombot, majd levág egy darabot a húsból, és odahajítja Geronimónak, aki röptében elkapja, és ezzel nagyjából az egész padlót beteríti a nyálával. Charlie tapsol, Gaëtan hiperventilál, apám pedig kicsattan a boldogságtól.

7. fejezet

Egy lakópark kis utcájában lakunk, egy nyolcvanas években épült házban, amelynek mindkét oldalán lépcsők futnak, és amit inkább azért vettünk, hogy tulajdonosok legyünk, s nem pedig azért, mert annyira beleszerettünk. Bizonyára az én rögeszmém volt ez, akkor születtem, amikor apámat az a veszély fenyegette, hogy hajléktalanná válik, ezért feltétlen szükségem volt rá, hogy az otthonom a saját tulajdonom legyen. Ezelőtt egy szép faházban laktunk, amelynek nagy belső terei voltak, és akkora ablakai, hogy állandóan együtt éltünk a napfénnyel. Most egy gyufásskatulyában lakunk, amelynek kicsik a belső terei, és folyamatosan együtt élünk a szomszédokkal az ablakoknak hála, de ugyan már, ez semmiség, hiszen tulajdonosok vagyunk.

Jobb felől lakik Louise, a háromgyerekes anya, aki a kórházban nővér, és akivel csak futtában találkozunk néha. Balról Colin úr és Colinné, a fiatal nyugdíjasok, akik a sok és túl szabad idejüket kertészkedéssel töltik, na meg azzal, hogy megkeressék, hogy az urbanizmusról szóló törvények vagy szabályozások melyikét nyomhatják le a szomszédok torkán. Nemrégiben Lopezékkel kicseréltették a lakásuk ajtaját, mert a magassága nem felelt meg a rendszabályoknak, az egyik föntebb lakó családot rávették, hogy vágják ki a kerítéshez túl közel álló fájukat, és nagyjából havonta küldenek egy levelet a rendőrségnek, amelyben a megengedettnél gyorsabban haladó autók rendszámának listája szerepel. Minket egész mostanáig megkíméltek. Ez talán az irányukba tanúsított túlzott kedvességemnek köszönhető, vagy a süteményeknek, amelyekből soha nem mulasztok el átvinni, valahányszor sütök valamit. A diplomáciai érzékem néha a seggnyalás határát súrolja.

Este hét óra van, amikor Colin úr bekopog. Ez a nap legmélyebb pontja. Gaëtan és az apám még nem értek haza. Nagyjából háromnegyed órája próbálom megértetni Charlie-val azt, ami egy nyúlfarknyi ragozási feladatnak volt feltüntetve. Már egy ideje minden türelmem elfogyott. Jelen pillanatban éppen nem tudok nagyobb ellenséget elképzelni a „lenni” igénél. Egy tucatszor lediktáltam neki, egy módszert is javasoltam a végződések rögzítésére, de nincs mit tenni, a fiam eltéveszti az „én”, a „te”, az „ő”, a „mi”, a „ti” és az „ők” formáját. Igazából már abban sem vagyok biztos, hogy diszfáziás. Lehet, hogy horvát. Kívülről szilárdan tartom a mosolygós arckifejezésem, nem akarom, hogy érezze rajtam az ingerültséget, de egy láncfűrész dübörög bennem. A szívritmusom egy technobulin is megállná a helyét. Az ereimben lüktet a vér, a vörösvérsejtek tolulnak benne, már felmondtam magamban az összes csúnya szót, ami létezik a szótáramban (elég bőséges a szótáram ilyen szempontból), és alig várom, hogy hazaérjen Gaëtan, hogy kiprovokálhassak egy jó kis veszekedést, amiben kiereszthetem a gőzt. Amikor kinyitom az ajtót Colin úrnak, valami bizonyára látszik a tekintetemben, mert amióta ismerem, most először látom elmosolyodni.