részlet

Megjelent Budapest egyesítésének

150. évfordulója alkalmából

2023. november 17-én

Bartók Imre

Cserna-Szabó András

Dragomán György

Dunajcsik Mátyás

Fehér Renátó

Grecsó Krisztián

Háy János

Karafiáth Orsolya

Kemény István

Kemény Zsófi

Kiss Noémi

Krusovszky Dénes

Mán-Várhegyi Réka

Nagy Gabriella

Németh Gábor

Simon Márton

Szabó T. Anna

Szécsi Noémi

Szvoren Edina

Tompa Andrea

Tóth Krisztina

Vámos Miklós

Závada Péter

© Bartók Imre, Cserna-Szabó András, Dragomán György, Dunajcsik Mátyás, Fehér Renátó, Grecsó Krisztián, Háy János, Karafiáth Orsolya, Kemény István, Kemény Zsófi, Kiss Noémi, Krusovszky Dénes, Mán-Várhegyi Réka, Nagy Gabriella, Németh Gábor, Simon Márton, Szabó T. Anna, Szécsi Noémi, Szvoren Edina, Tompa Andrea, Tóth Krisztina, Vámos Miklós, Závada Péter

© Salát Zalán Péter

© Budapest Brand nZrt.

A könyvben szereplő történetek

és karakterek kitaláltak,

mindennemű egyezésük a valósággal

csupán a véletlen műve.

első

Budavári Virágok

1873-ban, mikor Pest, Buda és Óbuda egyesült, a családom éppen nem tartózkodott a városban. Lemaradtak Budapest megszületéséről. Pedig akkor már – kisebb-nagyobb megszakításokkal – több mint hatszáz éve itt éltek, magyarok voltak. Magyar zsidók. Bolygó zsidók. Folyton elküldték őket, ők meg – egy idő után – hazabolyongtak.

A tatárjárás után érkeztünk. Buda városának első lakói közt már ott voltak askenázi zsidó aranyműves őseim, a régi zsidónegyedben laktak. Mendel, így hívták őket, ami annyit jelent: „velünk az Isten”. Először Nagy Lajos király űzte el őket, de pár év után visszajöhettek. Nélkülük nem ment a biznisz. Felépítették az új zsidónegyedet a mai Bécsi kapu (akkor Szombat kapu) és a mai Táncsics utca (akkor Zsidó utca) környékén, és ezt a városrészt is úgy hívták, ahogy az előzőt: „Szombathely”. Befolyásos család voltunk, Mátyás óta (1467-től) a Mendelek örökölték a hitközségi elnök és az országos zsidó prefektus címet. Aztán jöttek a törökök. I. Szulejmán Buda zsidó lakosságát a Török Birodalomba telepítette. Mivel Budán megint nem ment a biznisz, a zsidók (köztük őseim) tizenöt év után, 1564-ben hazatérhettek, és vendéglőt nyitottak a Zsidó utcán. 1602-ben a keresztények Budát ostromolták, zsidó őseim a törökökkel védték a várat. A vendéglős lánya, Mendel Blumesi (Virágocska) ágyúlövései állították meg az ellenséget a Szombat kapunál. A tizenhét éves lány mártírhalált halt, a család az ő tiszteletére lett Mendelből Blum. 1686-ban aztán a Szent Ligának sikerült bevennie Budát. A zsidók zömét kiirtották, rájuk gyújtották a zsinagógát, a Blumok pénzen váltották meg életüket. 270 másik zsidóval együtt Nikolsburgba, Dél-Morvaországba száműzték őket, ahol kóser vendéglőt nyitottak „Ofen” néven. 1790-ben született felmenőm, Leopold 1847. november negyedikén érkezett meg családjával Pestre, és a terézvárosi zsidónegyedben szándékozott letelepedni. Fia, Rudolph részt vett a forradalomban, ott volt akkor is, mikor a tömeg átment Budára, hogy kiszabadítsa Táncsicsot börtönéből. E börtön egyébként a mai Táncsics, vagyis az egykori Zsidó utcán állt, ősei földjén. Rudolph Blumból Virág lett, beállt nemzetőrnek, de azután kizárták a zsidókat a nemzetőrségből. Április tizenkilencedikén a terézvárosi pogrom során a feldühödött tömeg félholtra verte Rudolph apját, a családunk ezután Fehérvárra tette át székhelyét. Ám 1855-ben Rudolphot újra ősei földjén találjuk: kikeresztelkedik (evangélikus lesz), és kibérli a Vörös Sün (ZUM ROTEN IGEL) fogadót az egykori Zsidó utcán (akkor Wienerthor Gasse, most Táncsics 2.). A rossz hírű kocsma és kupleráj bérlője 1861-ben menekülni kényszerül politikai szervezkedés miatt, Bécs és Milánó érintésével előbb Londonba szökik, majd Dublinban köt ki. Felveszi a Bloom nevet, elveszi az ír protestáns Ellen Higginst, akitől egyetlen gyermeke születik: Leopold. Ő 1873-ban, Budapest születésének évében már hétéves kisdiák Dublinban.

Ahogy öregszem, egyre szarabbul viselem az elvonási tüneteket. Ha nem kapom meg az adagomat, nyugtalan leszek, a családi papírokat túrom a fiókokban, izzadok, hányinger és hidegrázás gyötör, rohadtul fájnak a csontjaim, égnek az izmaim, nem tudok aludni. A kibaszott díler meg késik, mert direkt szopat, ugyanis jó ideje nem fizetek neki. Évek óta nincs bevételem. Régen megéltem a rock ’n’ rollból, de már nem is emlékszem, mikor volt utoljára gitár a kezemben. A hernyó meg kell. Már mindent eladogattam a lakásból. Elráztam például egy tizenhatodik századi, német nyelvű, kézzel illusztrált Haggadát, egy több mint százéves, csontkeretű konvex szemüveget, egy képeslapot az ennisi Queen’s Hotelről, egy negyvennyolcas nemzetőr-egyenruhát, nagyapám vörös csillagos kitüntetéseit, régi ékszereket, porcelánokat, bútorokat, sőt még egy szamizdatok előállítására használt ofszet nyomdagépet is.

Állok az ablakban, harmadik emelet, alattam tompán nyüzsög a Széna tér. Várom a dílert, közben mindenféle látomásom van. Ez is elvonási tünet, a látomás. Azt képzelem, hogy én vagyok Lipót, a dédapám, aki ezt a lakást vette száz évnél is régebben, és én az ő szemével látom a teret. 1956. november negyedike van, a szovjet 128. lövész-gárdahadosztály a Déli pályaudvar felől érkezik. Nagy Imre hajnalban közölte a rádióban, hogy a kormány a helyén van, majd elfutott a jugoszláv nagykövetségre. Szabó bácsi emberei a metróépítkezés tornyából és a Mártírok útja háztetőiről lövik a szovjeteket, Ekrem Kemálék az Ostrom utcában védekeznek, a budai srácok nem adják meg magukat, Molotov-koktéllal dobálják a tankokat. A szovjetek a házakat veszik célba, és aknavetőkkel lövik a forradalmárok állásait, mire a felkelők nagy része hazapucol. Dédapám szemével látom az ablakból, hogy egy tank csöve pontosan rám mered, farkasszemet nézünk a szovjet csővel, aztán már a romok között állok, mindenhol üvegcserép és por, a csillár is leszakadt – és akkor hirtelen elmúlik a látomás, megint 2023 van, a csillár újra a helyén, én pedig várom remegve azt a rohadék dílert.

Most meg 1945. február tizenegyedike van, pontban este nyolc óra, és én megint Lipót dédpapi szemével nézek ki az ablakból. Látom, ahogy a németek és a magyarok a házunk földszintjén működő Budavár kávéházból törnek ki rohamra, és megpróbálnak átjutni a Széna tér túloldalára. A szovjetek világítórakétákkal varázsolnak az égre nappali fényt, a környező házakból géppuskatűz zúdul a kitörőkre. Közben a szovjetek hangszórókból bömböltetik a zenei aláfestést a mészárláshoz: „Hiába menekülsz, hiába futsz”, énekli Karády Katalin. Már vastag hullaszőnyeg borítja a teret, ömlik a vér, halálhörgés és fegyverropogás és vörös fény. Ezt is élesen látom, pedig ezt a dédapám nem is láthatta a saját szemével, akkor ugyanis éppen Auschwitzból gyalogolt hazafelé.

Két éve abbahagytam a zenélést. Kirúgtak a Death Flöwers nevű metálbandából, arra hivatkozva, hogy kiöregedtem a rock ’n’ rollból. Valójában a zenésztársaimnak elegük lett az úgynevezett drogproblémáimból. Azóta nem turnézom, nem alszom mindenféle szutyok holland meg román motelekben, nem zötyögök a bandámmal buszon A-ból B-be minden áldott nap, és nem lépek fel a világ különféle szesz- és kanszagú rockklubjaiban esténként. Magányosan élek ebben a rohadt nagy lakásban három macskámmal, Ozzyval, Lemmyvel és Eddie-vel. Többnyire csak ide-oda pakolgatom azt a rengeteg papírt, ami összegyűlt több mint száz év alatt, dédapám, Lipót mindenféle feljegyzéseit, családfákat, leveleket, partecédulákat és születési anyakönyveket. Meg persze a saját jegyzeteimet, a félig elkészült szakdolgozatomat, mert én is negyedszázada tervezem, hogy megírom a budavári Virágok történetét. Nekem kell elmondanom ezt a történetet, egyszerűen azért, mert más nem fogja elmondani. Én vagyok az utolsó budavári Virág.

A Bloom család dublini életéről rengeteg információ áll rendelkezésünkre, igen, mint már rájöhettek, Joyce híres regényéből, az Ulyssesből, és ezeknek a döntő többsége nem költészet, hanem tény. Ükapám, Rudolph Bloom (aki a budai Vörös Süntől egészen Dublinig menekült) hetvenéves korában öngyilkos lett, ekkor dédapám húszéves volt, könnyű kiszámolni, mindez 1886-ban történt, éppen kétszáz évvel azután, hogy a keresztények visszavették Budát a töröktől. Leopold áttért a katolikus hitre, hogy feleségül vehesse Marion (Molly) Tweedyt, egy lányuk született, Millicent (Milly) 1889-ben, fiuk, Rudolph (Rudy), aki 1893-ban született, tizenegy nap után meghalt, a család a dublini Eccles Street 7. szám alatt élt, Leopold hirdetési ügynökként működött.

Idáig mindenki tudja a sztorit. De a folytatást már kevesen ismerik. 1905. június tizenhatodikán Leopold lekoccolt Dublinból! Elhagyta feleségét és Írországot, hogy apja fordított útján hazatérjen. Londonba ment, aztán pár hetet Firenzében, majd Milánóban töltött, nevét Fiorira változtatta. Füzetet nyitott, és feljegyezte azoknak a kuplerájoknak és lányoknak a nevét, amelyekben és akikben megfordult. Tizenhét oldalon keresztül sorolja. Triesztből Budapestre akart utazni, de beleszeretett egy olasz lányba, aki épphogy csak nagykorú volt. Sophia Aquino után egyetlen fotográfia maradt, az esküvői: csillogó déli szépség. A nyomorból jött, virágot árult a főtéren, dédapám a bigámiával sem törődve vette feleségül. Pici, tengerre néző lakást béreltek a Chiesa di San Niccolò dei Greci mellett. 1907. június tizenhatodikán a Santo Spirito kórházban megszületett fiuk, Árpád Fiori. Sophia belehalt a szülésbe, a trieszti Szent Anna katolikus temetőben nyugszik. Leopold a felesége elvesztését soha nem tudta feldolgozni. Egy életre meggyűlölte Árpádot, őt tette felelőssé Sophia haláláért. Leopoldo Fiori előbb alkoholista, majd kommunista lett. A kikötői kocsmákat és a belvárosi kávéházakat járta, grappát vedelt, Marxot meg Lenint olvasott. Belépett az illegális kommunista pártba. A sok családi dokumentum, a rengeteg „saláta” között megmaradt egy régi képeslap, a Caffè Stella Polarét ábrázolja. Dédapám ennyit írt a hátuljára: „1913. jún. 16-án reggeltől hajnalig, jócskán ittas állapotban itt meséltem el egy dublini napomat egy bizonyos Séamus Seoige nevű ír költőnek, aki szintén részeg volt. Jegyzetelt és fizette a piámat. Később mindezt megírta, a regény világsiker lett, az ír persze soha nem küldött egy rohadt fillért se a jogdíjból.” Ebben az évben történt, hogy Lipót éppen kapatosan kóválygott a kikötőben, összetalálkozott egy erős férfival és egy öregasszonnyal. A pasas azt mondta neki: „Maga magyar zsidó, mint én, tehát testvérem, ezért elárulom: bármennyire is szeretne meghalni, nem fog menni. Csak 1956. november negyedikén jön önért a halál. Rá van írva a homlokára.” Poldi a másnapi újságból tudta meg, a férfi a híres Houdini volt, az öregasszony pedig az édesanyja, New Yorkból Budapestre tartottak.

1914-ben, az első világháború legelején dédapámat – éppúgy, mint Joyce-t – kiutasították Triesztből, hiszen ír állampolgár volt. De ő nem hagyta el a Monarchiát, hanem fiával, az akkor 7-8 éves kis Árpikával Budapest felé vette az irányt. Vásárolt egy lakást Budán, 600 méterre a Szombat kaputól, ősei földjétől, a Széna téren. Harmadik emelet, négy tágas szoba. Hogy honnan volt erre pénze, rejtély előttem. Ebben a lakásban állok most az ablakban, várom a dílert, és reszketek az aranylövés után.

Poldi papa kérvényezte a magyar állampolgárságot, meg is kapta, és Leopoldo Fioriból Virág Lipót lett. Ám nem sokáig örülhetett a szép lakásnak, mert a keleti frontra került. Árpád mindeközben egy falusi család felügyeletére lett bízva. Lipót 1915-ben, Przemyśl második ostromakor orosz fogságba esett, majd Taskentbe került hadifogolytáborba. Három évig unatkozott, oroszul tanult és angolt tanított. 1918-ban megszökött, Moszkvába ment, és csatlakozott a bolsevikokhoz. Nyelvtudásai miatt (ír, angol, magyar, olasz, orosz) Leninék nemzetközi sajtóirodáján kapott munkát. 1919-ben hazatért, csatlakozott a Tanácsköztársaság vezetéséhez, a tájékoztatási népbiztos helyettese lett. Rákosival együtt védte a Hungária Szállót 1919 nyarán, a ludovikás ellenforradalom napján. Virág Lipót a Tanácsköztársaság alatt kiábrándult a kommunizmus eszméjéből. A saját szemével nézte végig a jászberényi mészárlást, ahová a Mátyás-templomra csodás csipkéket varázsoló kőfaragót, Bokányi Dezsőt (akkor éppen munkaügyi és népjóléti népbiztos) kísérte el. Mikor az éhező tömeg Bokányi beszéde alatt abcúgozni kezdett, a népbiztos zsebkendőjével adott jelt a géppuskásoknak a vérontás megkezdésére. Tizenegy halott. A dicsőséges 133 nap alatt dédapám nem érzett mást, csak csalódást és szégyent, valósággal fellélegzett, mikor megbukott a tanácshatalom. Lipót és Árpád repülőgépen szöktek Bécsbe: Kun Bélával, zserbót majszolva, miközben egy aranylánc a Vérmező kellős közepére esett. A Bécs környéki Steinhofba kerültek internálótáborba a többi magyar kommunistával együtt. 1920 húsvétján a tábor lakói süteményeket kaptak ajándékba bécsi elvtársaiktól. Ám, mint később kiderült, a feladó a fehérterrorista Prónay-különítmény volt. Az atropinmérgezést mindenki szerencsésen túlélte, de a tizenhárom éves, amúgy is gyenge fizikumú Virág Árpika három hétig élet és halál között lebegett a bécsi Szent József Kórház gyermekosztályán. Dédapám már megvásárolta a koporsót, amikor a fia állapota mégis javulni kezdett. „Nem tudott meghalni, mert a sátán vigyázott reá, hiszen tervei voltak vele” – jegyzi fel az esetről szálkás betűivel szerető apja, Poldi papa.

Dédapám később végleg szakított a komcsikkal, és a Jászi Oszkár-féle Bécsi Magyar Újság hirdetési ügynöke lett. Ekkor került közelebbi kapcsolatba Kassák Lajossal, akivel gyakran mentek együtt kuplerájba. E barátságot Kassák így örökíti meg egyik költeményében: „az élet beleharap a saját farkába / a semmibe / ó dzsiramári / Ó lébli, ó BLUm BLUmm”. A munka mellett a bécsi egyetemen Spinozából doktorált.

1925-ben tértek haza Ausztriából a Széna téri lakásba, ekkor Árpád már leérettségizett. Vézna, csúnya, gyenge, de magabiztos és határozott fiatalember lett belőle. Az a fajta, akit a szeretetlenség edzett erőssé. Lipót rendkívül rossz viszonyban volt fiával, Árpáddal, konkrétan gyűlölték egymást. Árpád árulónak tekintette apját, aki elhagyta a munkásmozgalmat, Lipót pedig nem tudta megbocsátani fiának Sophia halálát. Volt, hogy évekig nem szóltak egymáshoz, bár ugyanazon lakásban éltek. 1926-ban Lipót nem tudta lebeszélni fiát arról, hogy belépjen az illegális kommunista pártba. Míg Lipót a budapesti egyetemen adott elő Spinozáról, Árpádot hol letartóztatták, hol lesittelték, hol rendőri felügyelet alá helyezték, hol félholtra verték a kihallgatáson. A mozgalomban az lett a gúnyneve: „Gumibimbó”. Olyan volt, mint a gumilabda: mindig felpattant. Leütötték, felpattant. Megverték, felpattant. Lerúgták a veséjét, felpattant. 1934-ben a szegedi Csillag börtönben ismerkedett meg Rákosival és Kádárral, közeli viszonyba került velük. Rákosi azt nyilatkozta róla: „Látok a fiúban potenciált…” Amikor éppen nem ült börtönben, és nem hajtott végre titkos pártmegbízatást, pincérként dolgozott a házunk földszintjén működő Budavár kávéházban. Rövid idő alatt „vörös tanyát” csinált az egykori Brittaniából, ide járt a baloldali értelmiség jó része, művészek, komcsik és szocdemek, szóval mindenféle vörösök és zsidók. Árpád papa kölcsönökkel segített megszorult elvtársain, mindenféle ügyeket el tudott intézni kiterjedt kapcsolati hálójának köszönhetően. A Margit körúti albérletéből kiebrudalt József Attila például három hétig lakott nálunk, amíg új lakást nem talált.

Nagyapám a háború alatt folyamatosan aktív maradt, számos sztrájk és szabotázs szervezésében és végrehajtásában vett rész, vakmerősége legendás. 1944 elején papírokat szerzett Demény Páltól: vitéz Bimbó Árpád földbirtokos és királyi tanácsos lett. Az apjának is akart iratokat szerezni a kommunistáktól, de Lipót ebből nem kért. Ő Kassán bújt el, a Patak nevű kupleráj vak zongoristája lett. Egy rutinigazoltatáskor bukott le, előbb a téglagyári gettóba került, majd májusban Auschwitzba vitte a vonat.

Közben nagyapám a Széna téri lakásban zsidókat bújtatott. 1944. október hatodikán egy kommunista akciócsoport élén felrobbantotta a Döbrentei téri Gömbös-szobrot. A kőszobor kardja ma is itt van a ruhásszekrény tetején. A Széna téri lakásba november végén törtek be a nyilasok. Addig kutakodtak, kopogtatták a falakat, amíg megtalálták a zsidókat. Nagyapát és a zsidókat a Városmajor utca 37. szám alatti villába vitték, a nyilasházba. Árpádot szörnyen megkínozták. Végül bezárták a toronyszobába meztelenül, félholtra verve, megkötözve, de ő Houdiniként kibújt a kötélből, lecsúszott az ereszcsatornán, és futni kezdett a sötét utcán. Egy Molnár Erzsébet nevű fiatal özvegy házmesterné fogta meg a csuklóját a Várfok utcában, nem szólt semmit, csak levitte a pincébe, és eldugta a szén alá. Nagyapa később nagyon szégyellte azt a két nagy, kerek heget, ami a mellbimbói helyén maradt Kun páter forrasztópákás kezelése után. Amikor nyaranta levitt minket, az unokáit a balatonaligai pártüdülőbe, akkor mindig régimódi, csíkos, egyberészes, kantáros fürdőruhát viselt, ami takarta a mellkasát.

1945. január 17-én Lipótot az auschwitzi táborból gyalog indították el nyugat felé, hónapokig gyalogolt. „Végre hazaértem, állok a Széna téri ház előtt, és megböki a vállamat egy szakadt otthonkás, kócos hajú öregasszony, és annyit mond: Túléltük, a kurva életbe, hát csak túléltük, ha gondolja, ugorjon fel hozzám valamelyik nap, lecummantom grátisz öt perc alatt, de utána visszaállunk a régi tarifára, nincs ingyencirkusz, Poldikám!” – írja dédapám.

Árpád 1945 februárjában előbújt a szénhalom alól, fekete volt, mint az ördög. „Megcsináltuk, Bözsike drága! – ölelgette a ház udvarán az özvegy házmesternét, megmentőjét. – Legyőztük a rohadt fasisztákat! Most majd rendet teszünk!” Nem értette, a ház lakói miért nem örülnek vele, és nem értette azt sem, hogy a gangon álló öregasszonyok miért vetik olyan serényen a kereszteket. „A vallás a nép ópiuma, nénikék! Fényes jövő jön! Jólét, boldogság, munkáshatalom!”

Papika első dolga volt, hogy megkeresse Rákosit, és felajánlja szolgálatait a Pártnak, a második, hogy megkérje jótevője kezét. Nyáron elvette feleségül Kubicsekné Molnár Erzsébetet, ezt a tagbaszakadt, piros arcú és gyermektelen özvegyet. Az esküvőn a két tanú Kádár János és Nagy Imre volt. Egy év múlva született meg apám, Tamás. Hogy ki volt apám biológiai apja, nem tudom. Még az is lehet, hogy Árpád, bár ő már egy kurta szoknya látványára összehúzta szemöldökét, és szigorúan azt morogta: „Hagyjuk meg a szexualitást a hanyatló Nyugat ópiumának!”

A felszabadulás/szovjet megszállás után hamar felfelé ívelt nagyapám karrierje. Péter Gábor helyetteseként az Államvédelmi Hatóság egyik legfőbb embere, később a kirakatperek főrendezője lett. Nincs rá szükség, hogy bővebben ecseteljem nagypapi szerepét a Rákosi-diktatúrában, Bacsó Péter A tanú című filmje nagyjából hűen ábrázolja „Virág elvtárs”, vagyis Virág Árpád alakját (persze eredetileg nem szabó vagy órás, hanem pincér volt). Dédapám, Lipót egy jegyzetében arról ír, hogy fia a „Halál Virágja”, és ez valószínűleg a Drakula-vérnek köszönhető. „1462 őszén Mátyás király elfogatja III. Vladot, más néven Karóbahúzó Vladot (másként Vlad Țepeș vagy Drakula), aki a következő tíz évet Budán tölti, házi őrizetben. Minden valószínűség szerint a későbbi Vörös Sün fogadó házában, erről árulkodnak az első emeleti ablakok félköríves homlokmezejében a denevérszárnydíszek és az udvaron a gótikus vasrácsok. A családi legendák szerint a zsidó prefektus, Mendel Jakab fia (Juda?) Vlad egyik húgát vette el (a Karóbahúzó anyjával és húgaival élt Budán), aki az esküvő előtt felvette a zsidó vallást. Innen a Drakula-vér a famíliában, amit Árpád fiam örökölt, aki a kínzás, a vér, a gyilkolás valóságos megszállottja lett.”

Amennyire utálta dédapám a saját fiát, annyira szerette viharsarki menyét, Bözsit. „Az egyetlen igazán jó ember a családunkban ez a szegény, buta kis Erzsike, aki megtalálta magának a világ gonoszát. Fogalma sincs semmiről, nem is érdekli semmi, csakis az, hogy a lehető körülmények között a legjobbat cselekedje embertársaival. Valóságos női Jézus!”

Lipót papa bizony elég sok galibát okozott fiának. Árpád asztalára minden héten jelentés érkezett az öreg Virág „gáláns kalandjairól”, mert Papika természetesen megfigyeltette spiclijeivel az apját. Bár Marx és Engels úgy gondolták, hogy a tőke megszüntetése automatikusan a prostitúció eltűnését vonja maga után, ám ez nem teljesen így történt a Rákosi-korszak Budapestjén. Bár a hivatásos kurvákat többnyire munkára kötelezték, gyárakba, üzemekbe, bányákba küldték, vagy kitelepítették őket, de az igazán ravasz kéjhölgyek azért megtalálták a módját, hogy tovább űzzék az ipart. Lipót leggyakrabban Róza mamához és leányaihoz járt, az Úri utcába. Az intézmény az Édes Lyuk nevű cukrászda mögött működött. Be kellett mondani a jelszót: „mézesbödön”, ekkor kinyílt egy rejtekajtó, és a cukkeráj mögött ott bújt a kupleráj. Dr. Virág Lipót nyugalmazott magántanár – merthogy 1946-ban Lukács György közölte, nem hajlandó egy ilyen kétes erkölcsű panteistával egy tanszéken dolgozni – minden illegális kupit és kurvát ismert a fővárosban, és füzetét tovább vezette az ötvenes években is.

Árpád addig szárnyaló karrierje 1953. január negyedikén reggel tört derékba. Rákosi magához hívatta Péter Gábort és nagyapámat, úgy nézett ki, megint megdicséri őket, talán még valami új kitüntetést is kapnak. Ám ahogy a Magyar Dolgozók Pártjának főtitkárának szobájába toppantak, mögéjük lépett négy rendőr, kezüket hátracsavarták, majd megbilincselték őket.

– Ez valami tévedés lesz, főtitkár elvtárs – szólt döbbenten Péter.

– Nincs itt semmi tévedés! Maguk elárulták a marxizmust! – zengte Rákosi.

– Mi? Ugyan mivel? – nézett Péter nagyapámra.

– Rám ne nézzen, Péter elvtárs. Én ideológiailag nem vagyok elég képzett – szólt nagyapám, majd hozzátette: – Ha Rákosi elvtárs úgy gondolja, hogy elárultuk a marxizmust, akkor az biztosan úgy is van. És a törvény mindenkire vonatkozik. Kommunistákra tízszeresen, százszorosan.

Jó sokat kártyáztak a cellájukban (Péter és Virág, az egyik Eisenbergernek született, a másik Fiorinak), aztán jött a tárgyalás. Előtte persze az elvtársak kikérték Virág elvtárs véleményét, hiszen ehhez a műfajhoz ő értett a legjobban. A koholt vádak Mozartja volt, a saját tárgyalását is maga dirigálta.

– Maga tulok – ripakodott rá az ügyészre. – Kérjen rám halálbüntetést!

Az ügyész csak hápogott:

– Na de Rákosi elvtárs a börtönbüntetést…

Virág már ordított:

– Mit ért maga ehhez? Kérjen halált, aztán a népbíró elvtárs majd kegyesen megítéli a börtönt, hogy mindenki érezze, hogy a munkáshatalomban van nagyvonalúság és kegyelem.

Végül népellenes bűntettek, vesztegetés, személyes szabadság megsértése és hatalommal való visszaélés vádjaiban bűnösnek találták, nyolc év börtönt szabtak ki rá. A Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégiuma később felmentette. Márciusban ugyanis elhunyt Sztálin, így a magyarországi „cionista per” elmaradt. De hiába mentették fel, a börtönből nem engedték ki. Míg ő benn volt, a felesége (a nagyanyám, akit nem ismertem) meghalt. A hivatalos papírokba az került: „szívmegállás”. De mindenki tudta, hogy Erzsébet arzénnel mérgezte meg magát. Nem élte túl, hogy rájött, a Gonosszal él egy háztartásban. Apám ekkor még csak nyolcéves volt.

Lipót két évig kettesben maradt az unokájával, Tamással. A kisfiú másodikban megbukott matematikából, de Spinozáról nagyon sokat tudott. 1956. október huszonharmadikán Árpád megszökött a börtönből. Lipót a Széna téri lakás ablakából nézte végig a forradalmat, akár valami szélesvásznú szovjet háborús filmet. Nem volt hajlandó lemenni a pincébe, az óvóhelyre, csak Tamáskát küldte le a szomszédokkal. Bár a lakást megint több találat érte, dédapám nem ebbe halt bele. November negyedikén este békésen elszunnyadt az ablakhoz tolt foteljében, de előbb még írt egy levelet, amelyben kitagadta és megátkozta a fiát, Árpádot. Mikor apám, Tamás feljött az óvóhelyről, látta, hogy az ablaküvegek kitörtek, a csillár lezuhant, a nappali (vagy ahogy mi hívtuk: „a szalon”) meglehetősen romos állapotban. Először azt hitte, a nagyapja csak – szokás szerint – szundikál a fotelben. A szeme csukva, a térdén pokróc, a jobb mutató- és gyűrűsujja között elaludt az aranyvégű Budavár cigaretta. Ölében Spinoza, kinyitva. Az Etikában találta meg apám a nagyapja kézírásos nyilatkozatát, melyben kitagadja fiát mind anyagi, mind lelki értelemben. „Tettei nem méltók sem a Mendelek, sem a Virágok eszméihez, közösséget vele semmilyen értelemben nem vállalhatok, és őseim sem vállalhatnak, még akkor sem, ha kétségkívül az én magomból származik biológiailag, efelől nincs kétségem.”

November negyedike után előkerült nagyapám, tervei voltak. Lelkesen nézett a jövőbe. De csalódnia kellett, mert hiába próbált görcsösen bizonyítani a karhatalom tagjaként a forradalom leverésében és a Kádár-rendszer tisztogatásaiban – már sosem sikerült neki a mozgalom élvonalába visszakerülnie. „Hiba volt elmozdítani minket a helyünkről, mert lehet ugyan, hogy mi is követtünk el hibákat, de attól még tény, hogy ahol nem vagyunk mi, ott az ellenség van” – hajtogatta ezután évtizedekig. Nem volt rá szükség a Nagy Imre-perben sem, pedig ennek a műfajnak ő volt az első számú szakértője. Depressziós lett, megszállta lelkét a melankólia, egyik Symphoniát szívta a másik után. „Félreállítottak, mellőznek, mellékszereplő lettem – sóhajtozott, akár egy elhagyott szerelmes. – Pedig együtt csücsültünk a Csillagban a Csermanekkal, és most mégis átnéz rajtam, mintha köd lennék…” De nemcsak őt mellőzték, hanem az összes barátját és harcostársát is. Pétert 1959-ben kiengedték a börtönből, és a Ruhaipari Tervezővállalatnál lett könyvtáros, Bauer a Komplex Külkereskedelmi Vállalatnál jogtanácsos, Janikovszky az Országos Onkológiai Intézetben orvos. Farkas Vladimir kishivatalnok lett, Kardos György, akivel nagyapa ötvenhatban a Belügyminisztérium József Attila utcai szárnyát védte a felkelők ellen, a Magvető Könyvkiadó igazgatójaként vegetált. Fogatlan oroszlánok lettek, pedig előtte élet és halál urai voltak.

Kádár tudta, hogy nagyapám a háború előtt kávéházi pincérként működött, így kiemelt státuszú vendéglátóipari egységek (például a Budai Mackó, majd az Éden Bár) vezetését bízta rá. Nehéz elképzelni, de a végletekig prűd Virág Árpád hozta létre az első budapesti sztriptízbárt. Saját maga válogatta a táncoslányokat (főleg jugoszláviai magyarok voltak), és az italkínálatot is ő állította össze. Akkor éppen ezt kérte tőle a Párt, és ő teljesítette.

Én, Virág Jakab 1974-ben születtem, a szüleim a János Kórházból a Széna térre vittek haza. Apám ugyanúgy gyűlölte az apját, ahogy Lipót gyűlölte a fiát. És viszont: Árpád is gyűlölte Tamást. De azért együtt éltünk: a húgom, én, apa, anya és Árpi tata. Én milyennek láttam a nagyapámat? Drága, bűbájos papinak, aki mindig hajlandó volt autóskártyázni vagy kinevetavégénezni az unokákkal, akitől mindig lehetett pénzt kérni fagyira (kiemelt pártnyugdíja volt), aki hol a Vidám Parkba, hol az Állatkertbe, hol a Bábszínházba cipelt minket. (Amikor a Bábszínházba vitt, mindig könnyes lett a szeme, csak felnőttként jöttem rá, hogy ilyenkor az utca túloldalán megpillantotta élete fénykorának helyszínét, az egykori Sztálin út 60.-at.) Szóval imádtuk Árpi tatát. Tíz- vagy tizenegy éves lehettem, tehát a nyolcvanas évek közepe táján történt, hogy akkora siker lett az R-GO együttes Szeretlek is + nem is című lemeze, hogy mire észbe kaptunk a húgommal, már elfogyott a boltokból. Szóltunk nagyapinak, Papika felhívta Erdős elvtársat, aki rögtön intézkedett, így másnap már várt is minket a lakásán Szikora Robi bácsi egy dedikált bakelitlemezzel és két habos kakaóval.

Nagyapi havonta egyszer elment römizni a régi haverjaival, Péter Gáborral, Körmös Bauerral (ők is „Körmösnek” hívták, én sokáig azt hittem, ez a vezetékneve, a Bauer meg valami ritka keresztnév) és Janikovszky doktorral, ilyenkor az egykori szép időket idézték fel zsugázás közben. Mikor Janikovszky ezredes meghalt, Berkesi Bandi bácsi ugrott be a helyére (az ünnepelt író is ávós volt, őrnagyi rangban az Államvédelmi Hatóság katonai elhárítási osztályának vizsgálótisztje). Néha nagyapa megengedte, hogy a húgommal elkísérjük valamelyik barátja lakására, ahol kártyáztak. Ültek a sűrű szivarfüstben, és a régi kalandjaikról sztoriztak: szoborrobbantásokról, illegális akciókról, börtönkosztról… Amikor még fiatalok voltak, és azt hitték, rájuk vár a világ megváltása. És csak figyeltük ezeket az édes pofákat, akik szinte mindent el tudtak intézni, és körbevette őket valami dicsőséges és rejtelmes köd, a múlt vörös köde. Gabi bácsi isteni limonádét tudott készíteni Limó porból, Körmös bácsitól Sport szeletet kaptunk, Doki bácsi pedig egyszer megajándékozott a felesége, Éva néni új mesekönyvének egy dedikált példányával.

Apám és nagyapám nem beszéltek egymással, ha apám akart valamit mondani nagyapámnak, anyámmal üzent: „Mondd meg Karóbahúzó Árpád Apánknak, hogy…” A konyhában zörgött a stencilgép, apám és a haverjai nyomtatták a szamizdatot, közben nagyapám a szalonban olvasta a Népszabadságot. Abban a fotelban, amelyben dédapám, Lipót meghalt. Néha Papika felvette a telefont, és suttogva feljelentette fiát. „Halló, Aczél elvtárs? Hogyhogy nem ér rá Aczél elvtárs? Virág elvtárs vagyok! Na jó, akkor mondják meg az Aczél elvtársnak, hogy a fiamék, Virág Tamásék illegális, kommunistaellenes kiadványt nyomtatnak a konyhában!” Azt hitte szegény, hogy apámék nem hallják. Apám ilyenkor bekiabált a szobába: „Éva, mondd meg Karóbahúzó Árpád Apánknak, hogy ne fáradozzon feleslegesen, az elvtársak ott fönn már mindenről tudnak, meg vagyunk figyelve!” Nagyapám ilyenkor nekem morgott: „Jakabka, hát én mentem meg a seggüket folyton, de ebben a családban senki sem tud hálás lenni. A hála ismeretlen érzés nálunk! Az apám is megátkozott, pedig nélkülem lesittelték volna tiltott kéjelgésért. És amikor az apád maózott meg márciustizenötödikézett az egyetemen, mert jó dolgában veszik meg a kutya is, szóval, mit gondolsz, akkor ki miatt úszta meg a kirúgást? Azt hiszed, csinálhatná itt ezt a cirkuszt, ha nem az én fiam volna?” Azzal Árpi tata mérgesen legyintett, adott egy bélást fagyira, majd olvasta tovább a Népszabadságot. Amúgy nem sokat izgatta magát, csakis attól félt, hogy a fia beköltözteti a közeli Marczibányi Téri Állami Szociális Intézetbe, mert ezzel apám tényleg gyakran fenyegette. Amíg mi Nagy Imre (Árpád esküvői tanúja) és mártírtársai temetésén voltunk családilag, nagypapi bedugta a fejét a sütőbe. Azóta se használtuk a sütőt.

Az apámról nincs sok mondanivalóm. Tulajdonképpen alig találkoztunk, ő mindig saját magával volt elfoglalva. Nem volt nagy kaliber, bár sokáig ezt hitte róla mindenki, elsősorban ő maga. Elvégezte a jogot, egy-egy szemesztert Párizsban és Londonban abszolvált. Később New Yorkban filozófiát és közgazdaságtant hallgatott. Tudott hat nyelven, és mindenkinél okosabbnak tartotta magát. A mi családunkban nem voltak szép férfiak, de ő az volt. Göndör, sötét hajkorona, kék szem, magas, izmos alkat. Egy zsidó Apollón. Szerelmes volt magába. Megdugott minden nőt, akit meg akart dugni, néha még olyanokat is, akiket nem akart. Ebben a tevékenységében anyám felbukkanása sem zavarta. Hitt a szabad szerelemben és a nyitott házasságban. Volt három doktorátusa, de nem volt szakterülete. Ő mindenhez értett, sőt mindenhez ő értett a legjobban. Apám kint maradhatott volna Angliában vagy Franciaországban. De nem maradt. Neki kellett ez az akolmeleg Magyarország. Kint csak egy barbár szépfiú volt, de itthon istenítették, és ez kellett neki. Ő ezt az országot akarta a tehetségével megmenteni a végső pusztulástól. A nyolcvanas években másfél évig New Yorkban laktunk, apám kapott valami menő ösztöndíjat. Anyám sohasem bocsátotta meg apámnak, hogy hazajöttünk „a jólétből a retekbe”.

Apámék sokévnyi szamizdatolás, márciustizenötödikézés és ellenzéki házibulizás után, 1988-ban néhány kádergyerek haverjával megalapították a Szabad Demokraták Szövetségét. És majdnem megnyerték 1990-ben az első szabad választást. De aztán valahogy mégsem. Ekkor én már tizenhat éves voltam, és azt hiszem, éppen skinhead. Apám, ha rám nézett, elhányta magát. Szerencsére ritkán nézett rám. Alig volt otthon, nagyjából soha. Bent ült a Parlamentben a haverjaival, rohadt nagy antikommunisták voltak, azt harsogták, hogy ők a komcsikkal sose, majd az első adandó alkalommal szarért-húgyért bebújtak a Pufajkás ágyába. Pedig Horn Gyula nem is nagyon hívta őket, meglett volna ő a vörös farkával a vörös paplan alatt egyedül is. Mindig elképzelem, mennyire örült volna nagyapám, Árpád, ha megéri, hogy harcostársa, Horn Gyula és az ő antikommunista fiacskája egy koalícióban ölelkeznek össze. (Nagyapi együtt szolgált Gyulával a karhatalmi őrszolgálatnál, és 1957-ben együtt kapták meg a Munkás-Paraszt Hatalomért Emlékérmet, az ellenforradalom leverésében fontos szerepet játszó személyeknek járó kitüntetést.)

Apám becsületére legyen mondva, ő igen szégyellte magát ezért a szégyenteljes árulásért, ami a párttársaira nem igazán volt jellemző. 1994-ben hónapokig ordított otthon: „Hát nem veszik észre, hogy átbasztuk őket? Az egész szájbakúrt magyar liberális értelmiségben nincs egyetlen normális, agyilag százas, lelkileg ép ember, aki elküldene minket a picsába? Nem, bazmeg, ezek még fel is néznek ránk, Júdásokra, ezek istenítenek, bálványoznak minket! De hát ha ekkora parasztok, akkor meg is érdemelnek minket!”

Meghasonlott a faterom, azt hiszem, így mondják. Kis híján becsavarodott. Pár évig még csendben üldögélt a Parlamentben, nézett maga elé, és növesztette a szakállát. Már úgy nézett ki, mint ősősősapánk, Mendel Jakab, egykori zsidó helytartó azon a régi pecséten, amely a budavári szefárd zsinagóga falán ma is megtekinthető. Végül az egyik tanítványával, egy szociológia szakos kiscsajjal lelécelt a Krisna-völgybe, Somogyba. Azóta se láttam. Állítólag szerzetes lett, tanító ember, bölcs. Anyámat se láttam már jó ideje. Visszament New Yorkba. A húgom Amszterdamban leszbikus tetoválóművész, az élettársa, Roos bioartist, zöldségekből alkot Van Gogh-képeket. Eszterrel minden karácsonykor beszélek telefonon. Vagyis csak próbálok, mert Eszter konkrétan elfelejtett magyarul. Azt mondta nekem legutóbb (angolul), legszívesebben azt is elfelejtené, hogy valaha járt Budapesten.

Úgyhogy én maradtam utolsónak. Rám vár a tiszteletteljes feladat, hogy lekapcsoljam a villanyt. Én se vagyok valami nagy kaliber, pedig sokáig én is azt hittem magamról, hogy különb vagyok, mint az apám meg a nagyapám. Hogy szabad vagyok, mint a rock ’n’ roll. A bölcsészkart végül nem fejeztem be, a Mendel családról szóló szakdolgozatom félbemaradt. A skinheadkorszak után átnyergeltem punknak, a fülemből vörös csillag lógott, a pólómon ez állt: LENIN, A PUNK. Végül a német ipari metálnál kötöttem ki: ROTEN IGEL, ez volt a bandánk neve. Én basszeron toltam, az első gityómat még Árpi tatától kaptam. Jelentős karriert futott be a zenekar, folyton úton voltunk, európai turné, amerikai turné, még Japánban is felléptünk. Teltek az évek, és azt vettem észre, hogy már sokkal jobban érdekel a drog, mint a zene. Azt hittem, felfalom a világot, de végül az anyag falt fel engem. És már az utolsó falatokat fogyasztja belőlem. Kiderült, nem én vagyok Lemmy Kilmister. Nem vagyok rockisten, csak egy semmi extra basszeros fiú Kelet-Európából. Lecserélhető, felejthető figura. Senkinek se fogok hiányozni. Csajom tíz éve nem volt, a drogoktól már nagyon régen nem áll fel a farkam. Gyereket soha nem akartam. Mikor véletlenül akartam, akkor csak egy pillanatra apámra és anyámra gondoltam… Egy ideig azt hittem, le tudok jönni a szerekről. A Kispesti Családsegítőbe jártam csoportba, eleinte jól ment, még jelvényt is kaptam. Aztán a nyaki sérvemre ópiátos fájdalomcsillapítót írt fel a doki, és kisvártatva már megint rajta voltam a hernyón. Meg a mindenen.

Már látom a dílert az ablakból. Most száll le a négyeshatosról. Hatalmas, tagbaszakadt lény, valóságos gólem. Lehet, hogy tényleg maga a Gólem? Azért jön, hogy elpusztítson, valaki ezt a parancsot adta neki? A Gólem hátizsákjában ott lapul a heroinom. A kis aranyos! A famíliám története budavári aranyművesekkel indult, és most egy várszoknyai aranylövés lesz mindannyiunk vége. 2023. június tizenhatodikán. Jó nap ez a halálra! Ha már elpusztul a világ, legyen a sírjára Virág! A saját poénomon röhögök, és közben arra gondolok, még az is lehet, hogy ezt a két sort ebben a lakásban írta Attila. Most, mielőtt a tű hegye a vénámba hatol, búcsúzom. Búcsúzunk mindannyian: Mendelek, Blumok, Bloomok, Fiorik és Virágok! Ennyi volt. Isten óvja Budát! Lechájim!

I.Cserna-Szabó András
Budavári Virágok

II.Krusovszky Dénes
Számozott képek

III.Vámos Miklós
Könyvtári könyv

IV.Tompa Andrea
Andor látogatása

V.Bartók Imre
Kétszázkilencvenkét lépés

VI.Fehér Renátó
Kaleidoszkóp

VII.Kemény Zsófi
Struccpolitika

VIII.Szvoren Edina
Titkos és általános

IX.Simon Márton
Séták és más tévedések

X.Mán-Várhegyi Réka
Vonatkozó naplórészletek

XI.Nagy Gabriella
Egymást néző házak

XII.Háy János
Biopiac

XIII.Németh Gábor
Zsidó nyaralás

XIV.Tóth Krisztina
Nincs idő

XV.Karafiáth Orsolya
Éltető elem

XVI.Kiss Noémi
Zuhanórepülés

XVII.Grecsó Krisztián
A Hold felszínéről visszatérő rádiójelek

XVIII.Dunajcsik Mátyás
Wings of Desire

XIX.Závada Péter
A Vénusz vonzása

XX.Szabó T. Anna
Megszállottak

XXI.Szécsi Noémi
A kezdet vége

XXII.Kemény István
A Duna-szindróma

XXIII.Dragomán György
A sellő harapása

Utószó

Budapest Nagyregény

Kiadja a Budapest Brand nZrt.

Felelős kiadó: Faix Csaba

Szerkesztette: Péczely Dóra, Szeder Kata, Tasnádi István, Valuska László

A szöveget gondozta: Balázs Jenő, Borus Judit, Iváncza Árpád, Ruttkay Helga

A könyvterv kreatív koncepciója:

Salát Zalán Péter, Bényi Lilla, Huber Júlia Kíra, Szabó Eszter Sára

Borítóterv: Salát Zalán Péter, Molnár-Barabás Örs

Minden jog fenntartva.

E könyv bármely részét reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármely módon elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban közölni kizárólag a kiadó előzetes írásbeli engedélyével lehet.

ISBN 978 615 01 9602 2

Budapest 2023

bpnagyregeny.hu

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:

Alegreya – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License