C. N. Crawford: Kígyók udvara

Copyright © 2022 by C. N. Crawford

Hungarian Translation © Farkas Veronika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

C. N. Crawford: Garden of Serpents

Corey Press, 2022

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-650-748-8 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Szemler Zsófia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

A KORÁBBI KÖNYVEK ÖSSZEFOGLALÓJA

SZEPTEMBERBEN ROWAN még halandó egyetemista volt, akinek komoly gondot okozott a diákhitel visszafizetése. Unalmas volt az élete – amíg egy Káosz Ura néven ismert, ellenállhatatlanul jóképű démonférfi be nem toppant a születésnapi vacsorájára. A démon, Orion, ezüstfehér hajjal rendelkezett, kék szemmel és megingathatatlan meggyőződéssel azt illetően, hogy Rowan tönkretette az életét. Mint kiderült, a lány pontosan úgy nézett ki, mint egy ősöreg, Mortana nevű szukkubusz, aki elmondás alapján rémes teremtménynek tűnt.

Orion – aki mindig biztosra vette, hogy igaza van – elrabolta Rowant, és bezárta egy kazamatába a démonok városában. Rowan ott rázúdította a legféltettebb titkait, és közben egy rejtélyes, falba vésett mondatot is észrevett: Lucifer urbem spinarum libarabit – a Fényhozó felszabadítja a Tövisek városát.

Orion csak azután fogadta el, hogy Rowan halandó, hogy megharapta a lányt, és megkóstolta a vérét. Ekkor szövetséget kötöttek, hogy együttes erővel leszámoljanak a démonkirállyal, Cambriellel.

Cambriel ölte meg Rowan anyját, felgyújtotta, ezzel egy életre halálos rettegést keltve Rowanben a tűztől. Emellett a trónt is elrabolta a jogos örököstől, Oriontól. Az inkubuszok és szukkubuszok egy külön démonfajtához tartoznak, amelynek a tagjait liluknak hívják, és amelyet szinte teljesen kiirtott az emberiség, az előző démonkirállyal karöltve.

Orionról viszont kiderült, hogy titokban inkubusz, egy olyan teremtmény, ami kéjvággyal táplálkozik. Miután a többi lilut legyilkolták, ő évszázadokig egy kazamatában élt, teljesen elfeledve. Végig kellett néznie, ahogy a családtagjai sorra meghalnak a szeme előtt, és Mortanát hibáztatta a halálukért. Mortana volt az utolsó eleven szukkubusz – legalábbis Orion szerint.

Amikor Rowan démonjele megjelent – ragyogó csillagként a homlokán, ami azt bizonyította, hogy ő mégiscsak démon –, megromlott a kapcsolatuk Orionnal. Rowan szülei mágia segítségével leplezték a lányuk kilétét, mert a hozzá hasonló szukkubuszokat levadászták, és törvényen kívülinek tekintették. Miután egyértelművé vált, hogy Rowan démonjele ugyanolyan, mint Mortanáé, Orion biztosra vette, hogy minden csak átverés volt, és a legádázabb ellensége bolondot csinált belőle. Orionhoz – és Mortanához – hasonlóan Rowan is azon ritka démonok közé tartozott, akik a tűz mágiájához értenek.

Bonyolította a dolgokat, hogy Rowan démonjele arra utalt, ő is trónörökös. Vagyis a lány Orion riválisává vált.

Orion mégse bírta rávenni magát, hogy megölje; jó úton járt afelé, hogy beleszeressen.

A pár lemerészkedett az alvilágba, hogy megsemmisítsék azt a véresküt, amit Orion tett arra, hogy meg fogja ölni Mortana egész családját, ami arra kötelezte volna, hogy Rowannel is végezzen. Mialatt odalent jártak, Rowan megtudta, hogy Orion egy másik véresküt is tett: egy inkubusznak, akivel együtt raboskodtak a kazamatában – egy Ashur nevű démonférfinak. Orion megígérte Ashurnak, hogy bosszút fog állni a halandókon, amiért lemészárolták a lilukat.

Rowan ekkor elhatározta, hogy meg fogja akadályozni ebben Oriont, és elejét veszi a mészárlásnak.

Miután Orion elhagyta az alvilágot, Rowan hátramaradt, hogy egy Tammúz nevű káoszistennel eddzen – akiről kiderült, hogy titokban Orion apja. Tammúz jelölte meg mindkettejüket a Fényhozó jelével, mert a káosz élteti.

Tammúznál más tempóban telt az idő, és Rowan megtanult úgy küzdeni, mint egy démon. Immár készen állt arra, hogy elfoglalja a trónt.

De, amikor visszatért a Tövisek városába, Orion átvette az uralmat a város felett, őt pedig a halandók világába száműzte.

Rowan elkeseredetten tért vissza Osborne-ba. A szülővárosában még a démonvadászok elől is bujkálnia kellett.

Miközben meghúzta magát egy szállodában, a családjuk régi barátja, akit Mr. Espositónak hívtak, eljuttatott hozzá egy könyvet. A kötet a Párbajok a démonvilágban címet viselte, és annak pontos leírását tartalmazta, hogyan szerezhetné meg Rowan a trónt.

1. FEJEZET – ROWAN

Napfény szivárgott be az őszi falevelek között, amelyek úgy ragyogtak a fényében, mintha lángnyelvek lennének. Egy második emeleti ablakon át bámultam kifelé. Egy kisfiút figyeltem, aki vattacukrot tömött a szájába az utca túloldalán lévő, téglákkal kirakott járdán. Az anyukája egy barátnőjével csevegett közvetlenül mellette; pont olyan élénkvörös volt a haja, mint az őszi levelek a feje felett.

A kisfiú kinyújtotta a kezét, hogy megragadja az anyja kisujját – egyik kezében az anyukája, a másikban a finomság. Rózsaszín cukorszemcsék tapadtak az arcára, jól láthatóan összemaszatolva sápadt bőrét. A feje felett lévő tölgyfáról egy sárga levél hullott le vörös fürtös hajára, majd siklott le onnan a téglákra. A kisfiú zöld szeme követte a falevél útját.

Összeszorult a mellkasom.

Orion bármelyik pillanatban rajtaüthet a városon, hogy mindenkit megöljön. Ez a cukormaszatos arcú kisfiú, két térdén ragtapaszokkal, semmiről nem tehetett, ami négyszáz évvel ezelőtt történt. Ő csak az anyukájára és az édességére vágyott.

Miközben a békés jelenetet néztem, a leheletem bepárásította az üveget.

Úgy éreztem, talán ez lesz az utolsó békés pillanatom egy ideig.

Éjfélre a fejem vagy egy selyempárnán fog nyugodni, vagy Baál tornyának kapuján lóg majd. Ez a két lehetőség áll majd előttem a próbatétel első éjszakája után. Nincs harmadik.

De ha Tammúz – a Haldokló Isten – úgy gondolta, hogy van esélyem megnyerni a koronát, hogy jönnék én ahhoz, hogy vitába szálljak vele?

Amikor hátraléptem az ablaktól, egy napsugár megcsillant a szeretet szón, amit egyszer régen gyémánttal karcoltak az üvegbe. Szinte láttam ennek a világnak azt a változatát, amelyben az ép lelkű Orion örömmel fogad a városában. Azt a világot, ahol együtt uralkodhatnánk. De ez nem az a valóság, nem igaz? Mert ebben Orion páros lábbal rúgott ki, hogy védjem meg magam a démonvadászoktól, ahogy tudom, miközben fokozatosan elveszítem a mágikus képességeimet.

Orion lelke valójában soha nem hagyta el a kazamatát. A teste kijutott onnan, de ő maga fogoly maradt.

Összeszoruló torokkal elfordultam, és végignéztem a tizennyolcadik századi udvarházon. Shai nagynénjének háza a legszebb épületek közé tartozott, amiket valaha is láttam. A padlója itt-ott elbűvölően meghajlott és nyikorgott a kortól, a falat mahagóniból faragták. A nappali felét egy konyha foglalta el, márványpultokkal. A helyiség másik oldalán rombusz alakú elemekből álló ablakok néztek a tajtékos, napcsókolta Atlanti-óceánra.

Borostyánsárga napfény ömlött be a régi üveglapokon, és Shai egyik rokonának, egy új-angliai tengerhajó-kapitánynak és kereskedőnek a portréján landolt, akinek barna bőre volt, fehér nyakkendője és rézgombos tengerészkabátja. Nem tudtam megállapítani, hogy az ő ereiben is csorog-e démonvér, mint Shaiéban.

Egyszerűen imádtam ezt a házat, itt rejtőztem el, amíg Shai nagynénje Párizsban töltötte az idejét. Az egész ház az enyém volt.

Mély levegőt vettem, egy pillanatra lehunytam a szemem, és kiélveztem a vihar előtti csendet. Egész éjjel fent voltam, és végig zakatoltak a gondolataim. A halandók rendőrsége még mindig keresett, amiért megöltem egy képviselőt, és pontosan tudtam, milyen szörnyűségeket tervez ellenem Orion.

Az antik kanapéhoz sétáltam, és elővettem a telefonomat, hogy megnézzem, mennyi az idő. Már majdnem dél volt. Shai bármelyik pillanatban megérkezhetett azzal a valamivel, amire nagy szükségem volt.

Amikor ismét felnéztem, libabőr futott végig a testemen. Árnyékok terjengtek a szobában, és a gerincemet bizsergetni kezdték a mágia elektromos kisülései.

Ismét felugrottam, és az ablakhoz siettem. Az eget teljesen eltakarták a természetellenesen vasszürke viharfelhők.

A kisfiú még mindig az anyja kezét szorongatta, de a homlokán aggodalmas ráncok jelentek meg. Felfelé bámult, a sötét felhőkre, miközben a pólójába törölgette ragacsos kezét, ami rózsaszín foltokat hagyott maga után.

Szélroham futott végig a fák között, és szaggatta le a tölgyfák leveleit. A következő pillanatban megnyíltak a felhők, és vad eső zúdult le belőlük, hangosan kopogva az ablakokon.

A szívem zakatolni kezdett, miközben a nyakamat nyújtogattam, hogy lenézzek a domboldalon az öreg üvegtáblán át.

Kezdődik. Nem kaptam levegőt. Máris közeledett a démonhorda, ezüstkarmokat nyújtogatva, szénfekete szemekkel. Mintha maga a föld is belerengett volna az érkezésükbe. Eljött a bosszúhadjárat ideje, amelyre Orion olyan megszállottan vágyott; amikor végre halandók vérével csillapíthatja a vérszomját.

Dörömbölni kezdtem az üvegen, sikoltoztam, hogy felhívjam magamra az anyuka figyelmét. Miért nem menekül? El kellett volna rohannia a kisfiúval a fenébe. De a hangom nem jutott ki a helyiségből, rettenetesen bántam, hogy hagytam eltűnni magamból a mágiát.

A kisfiú anyja végül megfordult, meglátta a hordát, és elfehéredett az arca. Először a gyerek csuklóját ragadta meg, utána az egész testét a hóna alá kapta, és rohanni kezdett. De olyan lassan futott, mint az emberek többsége; esélye sem volt a démonokkal szemben. Ezt nem tudtam tovább nézni.

Megpördültem, és a lépcső felé vetettem magam. A fokok hangosan nyikorogtak a talpam alatt, miközben lerohantam rajtuk. Az egész testem remegett az adrenalintól. Mire kivetettem magam a bejárati ajtón, az anyuka sikolyai elnémultak és a kisfiú hangja is…

Amint a Tövisek városa felé fordultam, kihagyott a szívem.

Orion köpenyt viselve megindult felém. A csuklyája félig eltakarta az arcát. Úgy nézett ki, mint maga a megtestesült halál. Vér csepegett a karmairól, és összeszorult a szívem a mellkasomban.

Csak azt nem értettem, hogy a fenébe lehetek annyira elcseszett, hogy még így is vonzódom hozzá.

2. FEJEZET – ROWAN

Levegő után kapkodva tértem magamhoz, arcommal a hímzett, smaragdzöld selyempárnán. Megdobbant a szívem. Lassan felültem a kanapén, és a mellkasomra szorítottam a kezem.

Szent ég, ez annyira valóságosnak tűnt!

Még van idő.

Még mindig Shai nagynénjének házában voltam. Odakint még mindig ragyogott a nap.

A tekintetem végigvándorolt a szobán, és sorra megállapodott a nyugodt mahagónicirádákon, a falon lógó portrén, ami még mindig aranyfényben fürdött. A rémálom szép lassan elhalványodott a fejemben.

Egy könyv hevert előttem a dohányzóasztalon. Mélykék borítóját aranyozott csillagok és betűk díszítették: Párbajok a démonvilágban.

Az első oldalára lapoztam, és ismét megnéztem azt a furcsa mondatot, ami ott szerepelt.

Mindig segíteni fogok neked, amikor csak tudok.

– Sabazios

Ezt a könyvet ajándékba kaptam az idős Mr. Espositótól – és csak ennek a segítségével tudtam megakadályozni azt a rémálmot, amit korábban láttam. Az ezt megelőző hetekben mindent megtanultam, amit csak lehet, arról, hogyan tudnám letaszítani Oriont a trónról.

A rettegéstől elnehezülve, mezítláb az ablakhoz baktattam. A nap átragyogott a sütőtök- és mézszínű falevelek között. Egy rózsaszín hajú nő sétált odakint, karjában egy vörös macskával, egy lapos arcú, álmos kis állattal, ami lassan pislogott.

Nyomát sem láttam démonoknak, vérnek, vattacukorfoltos kisfiúknak. Egyáltalán nem árasztotta el az utcát semmiféle ellenséges horda. Csak egy gyönyörű, új-angliai októberi nap.

Odakint a rózsaszín hajú nő megfordult, és a tekintete az ablakomra siklott, miközben a keze a vörös macskát simogatta. Kellemetlen érzés futott végig rajtam. Már láttam valahol, vagy nem? Az a nyugtalanító érzésem támadt, hogy nyomoz utánam, és még az is felmerült bennem, hogy talán a démonvadászok bukkantak rám.

Elhátráltam az ablaktól, és ismét levetettem magam a kanapéra. Pár pillanattal később meghallottam, hogy valaki felfelé lépked a vén, nyikorgó lépcsőfokokon. Amikor a nappali ajtaja kitárult, és Shai állt mögötte, elöntött a megkönnyebbülés.

A barátnőm haja göndör, barna tincsek dicsfényévé állt össze, szoknyája szarkalábmintás anyagához egy kis bőrtáska simult.

– Szia, csajszi. Csak most keltél fel?

– Ez ennyire nyilvánvaló?

Amikor végignéztem magamon, láttam, hogy kócos, vörös hajam rálóg a gyűrött pizsamámra. Megdörzsöltem a szemem.

– Nem tudtam aludni éjszaka. Itt dőltem ki, nem sokkal azután, hogy felkelt a nap, legalábbis azt hiszem. Kibaszottul ijesztő rémálmom volt Orionról.

Shai kisétált a konyhába.

– Főzök egy kapucsínót.

– Szeretlek – szóltam utána.

– És amikor meglátod, mit hoztam neked, még jobban fogsz szeretni.

Teljesen felélénkültem az izgalomtól.

– Elképzelhető, hogy egy vaskesztyűt?

– Naná! – kiabálta túl Shai a tejhabosító hangját. – És már elkezdtem terjeszteni a hírt, hogy nem te vagy Mortana. Az egész város ettől a pletykától hangos.

Pár pillanattal később már vissza is tért a nappalirészbe, kezében két csészealjon egyensúlyozott csészével, amiket lerakott az asztalra. Amikor felvettem az enyémet, örömmel láttam, hogy még kakaóporral is megszórta a felhabosított tejet. Istenem, milyen jól esett, hogy valaki így elkényeztet!

– Hogy sikerült rátenned a kezed a kesztyűre?

Shai levetette magát a velem szemben lévő karosszékbe, de egyetlen mozdulatot sem tett a táskája felé.

– Biztos, hogy még ma végig akarod ezt csinálni? – szólalt meg, ügyet sem vetve a kérdésemre. – Nekem úgy tűnik, mintha egy kicsit még túl korai lenne azzal próbálkoznod, hogy leszámolj egy démonisten fiával.

Már bármelyik pillanatban elönthette az ereimet a koffein mágikus bizsergése, hogy teljesen felébresszen.

– Soha nem fog jónak tűnni a pillanat, hogy kihívást intézzek egy démonkirály ellen, és nincs túl sok időm. Van egy nő egy macskával, aki folyton a ház előtt mászkál, mintha kémkedne utánam.

– Oké… – halt el Shai hangja, de utána folytatta. – Tudom, hogy te vagy a Fényhozó.

Nem úgy csengett a hangja, mintha sikerült volna meggyőznöm.

– Shai, ma van a nagy nap – meredtem a bársonykötésű könyvre. – Most van a holdfényfesztivál. Ez tökéletes. Mindenki látni fogja a párbajt. Ha én győzök, arra több ezer tanúm lesz.

A barátnőm megkocogtatta a csészéje falát.

– Nos, ha már mindenképpen végig akarod csinálni, ne mondjunk olyanokat, hogy ha te győzöl. Fogalmazzunk úgy, hogy amikor győzöl. Semmi mást nem tartok elfogadhatónak, és semmi más nem történhet. Megértetted?

Olyan érzésem támadt, hogy Shai haragszik rám, amiért kockára teszem az életem, de nem volt túl sok választásom.

– Nem lesz semmi baj. – Még mindig annak a kisfiúnak a rózsaszín cukros arca járt a fejemben. – Én vagyok a Fényhozó, nem emlékszel?

A barátnőm mély levegőt vett, és kicsit ellazult az arca.

– Ha azt mondod, hogy meg tudod csinálni, akkor én hiszek neked.

Ekkor végre benyúlt a táskájába, és kivett belőle egy ősöregnek tűnő vaskesztyűt, egy gondos kézimunkával elkészített páncéldarabot. Óvatosan lerakta az asztalra a könyv mellé. Én a zsanérokra meredtem és a finom fémpikkelyekre, amelyek egykor lehetővé tették, hogy egy harcos mozgatni tudja az ujjait, és biztos kézzel markolhassa a kardját. A fonákján megcsillant Lucifer csillaga a mézszínű nap fényében – az arany ragyogva felszikrázott. Odanyúltam, és végighúztam a jelen az ujjam. Megdöbbentett az ősi mágia áramütése, ami az ujjaimba hasított, amikor hozzáértem. Mosoly lopakodott az ajkamra. Szinte úgy éreztem, mintha maga a démon küldött volna nekem egy jelet.

– Shai, hogy is szerezted meg pontosan ezt a kesztyűt? Azt hittem, egy titkos templomban rejtegetik.

– Légió segített.

A fejemben felvillant a démon alakja. Fekete haja kontrasztban állt aranyszínű bőrével, izmos karján tetoválások kígyóztak.

– Szóval, a Sathanus körzet vezetője tudja, hogy párbajba akarok menni.

– Ezt mindenki tudja. Máris elterjedt a híre. Tudják, hogy Mortana meghalt, és azt is, hogy te a testvére vagy. Vagy mi a fene. Tudják, hogy te vagy a Fényhozó.

Shai beleivott a kávéjába, majd lenyalta a tejhabot a felső ajkáról.

– Mindenki látta rajtad a jelet, amikor majdnem megölted Cambrielt. Jogod van a trónhoz. Bármelyik démon megpróbálkozna ezzel a helyedben.

Shai ezzel hátradőlt a székében, és rám meredt a kávéscsészéje pereme felett. Az arca előtt gőz gomolygott.

– Noha azt nem tudják, hogy pont ma fogsz odamenni, de mindenki vagy arra tippel, hogy párbajozni fogsz Orionnal, vagy arra, hogy összeházasodsz vele. Mindkét esetben királynő leszel, ha életben maradsz.

– Összeházasodni vele! – horkantottam fel. – Lemaradtak volna arról, amikor elűzött a városból?

– Nem, de te szukkubusz vagy. Neked nehéz ellenállni. És mindenki tudja, hogy ő meg inkubusz – tette le Shai a csészéjét az asztalra. – És mivel nem ölt meg téged, az emberek még mindig úgy gondolják, van esély arra, hogy ennek házasság lesz a vége.

– Hát, arra ne számítsanak. Orion helyrehozhatatlanul sérült. Szerintem nem is lenne képes szeretni senkit. Őt csak az érdekli, hogy lemészárolhassa az embereket. A bosszú. És ennyi.

Shai rám meredt a kávéscsészéje felett.

– Igen, azt hiszem, tőle mindenki retteg. Tudod, a démonok egy része már a liluk lemészárlásakor itt volt, és nem tettek ellene semmit. Senki nem tudhatja, hogy nem fogja-e letépni a fejüket, ahogy Nergal királlyal tette – mosolyodott el a barátnőm halványan. – Ezért segített nekem Légió megkeresni a kesztyűt.

– Meglep, hogy Orion még nem látott hozzá a vérfürdőhöz.

Shai ivott még egy kortyot.

– Senki nem tudja igazán, hogy mi a terve. Ma lesz az egyik első nyilvános megjelenése – mért végig fürkésző tekintettel. – Te pedig odamész, és… mit is csinálsz pontosan?

Mély levegőt vettem.

– Nagyon egyszerű. Megküzdünk egymással, és aki először földre kerül, az veszít. Nincs más dolgom, mint a földhöz vágnom Oriont, és én leszek az árnyékörökös. A hivatalos kihívója.

Shai hátradőlt, és elgondolkozott ezen.

– Vagyis az első ember, akit megölnek, veszít.

Borzongás futott végig a hátamon.

– Nos, úgy is földre lehet kerülni.

– Engem ez a rész nem hagy nyugodni – folytatta a barátnőm. – Úgy értem, most mondtad, hogy Orion sérült és vérszomjas, ami nem tölt el túl nagy bizalommal az önfegyelmét illetően. Megpróbál majd megölni, nem igaz?

– Shai! Én azon igyekszem, hogy ne gondoljak a legrosszabb eshetőségekre! A sikert próbálom magam elé képzelni. Ha ma győzök, akkor a második párbajt már én fogom megválasztani. Előnyben leszek. – A könyv felé biccentve hozzátettem: – Egy egész rakásból választhatok onnan.

Leraktam a kávémat egy poháralátétre, és felnyitottam a puha, kék kötetet, majd lapozgatni kezdtem ősöreg oldalait.

– Választhatok küldetést. Állóképességi tesztet. Mágiapárbajt. Lovagi tornát. Az összes lehetőséget végigolvastam. De mindegyikhez varázsigék kellenek démonnyelven, úgyhogy ebben szükségem lesz a segítségedre.

Shai elvigyorodott.

– Kérlek, mondd azt, hogy a lovagi tornát választod!

– Nos, azt inkább kihagyom. De még nem kötelezem el magam semmi mellett. Előtte ki akarom deríteni, milyen Orionnal párbajozni.

– Nagyon szeretnék egy királynő öribarija lenni – vette el tőlem Shai a könyvet, hogy végiglapozgassa. – Abszolút hajlandó vagyok segíteni neked a varázsigékkel. De két barátom is van, akiknek hasznát veheted. Légió és a haverja, Kas, mágiát tanítanak nekem. Ők a legjobb professzorok a démonvilág fennállása óta.

Összehúztam a szemem.

– Alig két hétig nem találkozunk, és máris teljesen új baráti kör nyüzsög körülötted. Van okom a féltékenységre?

– Egyáltalán nincs, mert te is imádni fogod őket. Nagyon jól néznek ki. És segítettek előcsalogatni a rejtett démonképességeimet.

Felhúztam a szemöldököm.

– Oké. Ezt megmutatnád?

Shai felállt, és az egyik tengerre néző ablakhoz masírozott a nyikorgó padlón, majd felém fordult, és barna szeme megcsillant.

– Figyelj, és csodálj!

Ismét az ablak felé fordult, és az üveg irányába emelte a kezét, majd dünnyögni kezdett valamit az orra alatt.

Először semmi nem történt, csak a kávémat kortyolgattam, és vártam. De pár pillanattal később elektromos feszültség hullámzott végig a szobán, amitől égnek álltak a karomon a szőrszálak. Mágia bizsergette a végtagjaimat. Shai teste körül ezüstösen ragyogott a levegő, és göndör tincsei a magasba emelkedtek a válláról.

Borzongás futott végig a gerincemen. Odakint árnyékok kúsztak a felhőkön. A levegő ritkásabbá és sötétebbé vált.

Az óceán hullámai hevesen ostromolták a sziklás partot. A viharfelhők kövér esőcseppeket ontottak magukból, pont úgy, mint a rémálmomban. A zivatar pár pillanat múlva már az ablakokon dobolt, és patakokban csorgott végig az üvegen.

A döbbenettől levegőt sem kaptam.

Shai lassan leeresztette a kezét. Amikor felém fordult, hogy rám nézzen, szemében vad tűz csillogott.

– Szent ég, Shai!

– Villámot is próbáltam már idézni, de az még nem megy. – Shai ismét levetette magát a bársony karosszékbe. – De menő, nem? Én már nem csupán egy hétköznapi, halandó diák vagyok.

– Te soha nem voltál hétköznapi.

A barátnőm előrehajolt, hogy ismét a kezébe vegye a kávéját.

– Bárcsak segíthetnék neked a párbajban! Szívesen küldenék villámot Orionra.

A napfény ismét átkukucskált a felhők között, aranyszínűre festette Shai barna bőrét és rózsaarany árnyalatú arcát.

– Mennyire sérült és vérszomjas is pontosan?

Felgyorsult a lélegzetvételem.

– Hát, évszázadokat töltött börtönben, és közben csak arra gondolt, hogy bosszút kell állnia a lilukért. Úgy érzi, mintha meghalt volna abban a kazamatában. Ott, ahol korábban a lelke volt, most már csak bosszúvágy izzik.

– A fenébe.

– Ezért kell segítened abban, hogy csak a cél lebegjen a szemem előtt, Shai. Mert ha győzök ebben a párbajban, akkor minden egyes inkubusztrükköt be fog vetni annak érdekében, hogy eltérítsen. Az inkubuszok csábítóak és elbűvölőek, és ezeket a tulajdonságait fel fogja használni, hogy meghátrálásra késztessen. Nem azért, mert törődik velem, vagy mert tetszenék neki. Az inkubuszok fegyverként használják a szépségüket és varázserejüket, hogy manipuláljanak másokat, és ő is pontosan ezt fogja velem tenni. Ellenállhatatlan csábítási hadjáratot folytat majd ellenem az érzékisége mágiájával és szép szavaival.

Shai felhúzta a szemöldökét.

– Nyugtalanító. Ugyanakkor bizarr módon szexi is, nem?

– A Káosz Ura imád összezavarni másokat, de nem dőlhetek be neki. Ha úgy tűnne, kesztyűs kézzel bánnék vele, kérlek, rögtön emlékeztess arra, hogy azonnal kidobott a városból, amint nem volt már rám szüksége. Megölte azt az embert, akire vadásztam, annak ellenére, hogy tudta, ez volt életem célja. És arra is emlékeztess, hogy azt mondta, unalmas vagyok, és nem tisztel.

Shai összehúzta a szemét.

– Oké, az lehet, hogy sérült, de biztosan nem gondolja úgy, hogy unalmas lennél. A hülye is látja, hogy elég megszállott veled kapcsolatban. Különben nem hagyta volna életben a riválisát királyként. De igen, komoly gondok lehetnek vele, különben eleve nem mondana ilyen eszement dolgokat.

Orion ezt vissza is szívta egy szenvedélyes pillanatában, de ez nem jelent túl sokat, nem igaz?

– Azért érdeklem, mert mindketten liluk vagyunk. Kéjvággyal táplálkozunk, és már csak mi ketten maradtunk. Az érzelmeink nem valóságosak, csak a mágia szemfényvesztése miatt tűnnek annak.

– Abszolút. Felejtsd is el Oriont, mert Kas szerintem nagyon tetszene neked. Hatalmas izmai vannak, és olyan tetoválásai…

– Én végeztem a férfiakkal, Shai – szakítottam félbe. – Emlékszel I. Erzsébet királynőre, a vörös hajúra, aki soha nem ment férjhez? Én is olyan leszek. Ő volt Anglia legjobb uralkodója a történelem során, méghozzá azért, mert nem kellett holmi férfira pazarolnia az idejét, aki meg akarja téveszteni, hogy elvegye a trónját. Az ő házastársa a királyság volt. Ez leszek én.

– Menő, de ezt azért beszéljük át még egyszer, miután meghallod Kas hangját. Mély és érdes. Légiót viszont nem kaphatod meg. Ő az enyém.

– Tényleg? Van köztetek valami?

Shai ajka mosolyra húzódott.

– Lesz. És ha te meg Kasszal kezdesz, az majd segít lemosni rólad ezt a „megkeseredett, szánalmas nő” aurát.

– Nem vagyok megkeseredett! – tiltakoztam. – Csak úgy gondolom, hogy a romantika legnagyobbrészt átverés. Olyan, mint a vattacukor. Jól néz ki, és eleinte nagyon finom is, de végül hányingere lesz tőle az embernek.

– Elég komoly indulatokat vált ki belőled a vattacukor.

– Az egymás iránti érzelmeink Orionnal csak illúziók, a liluk kéjvágymágiájának a termékei. Olyanok, mint a vattacukor, ami a vihar első jelére elolvad.

A barátnőm bólintott.

– Oriont felejtsük el. Csak azt mondom, hogy jobb és kevésbé vérengző lehetőségeid is vannak, akik mindemellett átkozottul szexik is. Tudod, miután megnyered a párbajt. Próbálj meg pozitívabb világnézetet kialakítani magadban, mielőtt visszajössz a Tövisek városába. Találj magadnak egy új pasit, aki kevésbé hajlamos a gyilkolászásra!

Minden egyes porcikám megfeszült az elszántságtól.

– Én tökéletesen jól vagyok így is. De most az a lényeg, hogy megállítsunk egy zsarnokot, mielőtt lemészárolná az összes embert. – A magasba emeltem a kávémat. – És ezt ma fogjuk elkezdeni.

Shai mély levegőt vett.

– Oké. De azt hiszem, jobb, ha tudod, hogy a démonvadászok lesben állnak a főbejárat környékén, arra várva, hogy megjelenj.

Izgatott várakozás szikrázott végig rajtam.

– Akkor most nagyon jól fog jönni, hogy Orion megmutatta nekem az alagútrendszert.

3. FEJEZET – ROWAN

Olyan csend volt a Tövisek városa alatt, mint egy kriptában. Kölcsönkért, fekete öltözékben masíroztam az árnyékok között. Menet közben egy zsák hintázott a csípőmön, benne a nehéz vaskesztyűvel.

Éreztem, hogy vibrálnak odalent a kövek a város zajától – az ének és a tánc hangjaitól.

Az első párbajban nem szabad fegyvert használni. Tammúz szerencsére megtanított arra, hogyan kell démonként harcolni: fegyvertelenül, de a karmaimat használva támadásra.

A mágia ígérete ellenállhatatlanul vonzott a város felé. Tudtam, hogy miután visszaérek a világukba – az én világomba –, erő és kecsesség önti el a testemet. Képek villantak fel a lelki szemeim előtt: Orion szeme, amint feketévé sötétedik, az ajka, ami hátrahúzódik az agyarairól, miközben felém veti magát…

Nehezen tudtam volna kiverni a szavait a fejemből. Ahhoz nem lennél elég.

Begörbültek az ujjaim, és jeges harag öntötte el a testem, egészen a csontjaimig hatolva. A haragom olyannak tűnt, mint egy hurrikán szele; az összes többi gondolatomat elnyomta a fejemben.

Amikor megérkeztem ahhoz a részhez, ahol néhány fényszilánk hasított a sötétbe, már nem maradtak szavak a fejemben, amelyekből gondolatokat alkothattam volna.

Az ujjaimat és a lábfejemet a kövek réseibe fúrva felmásztam az alagút falán. Egyik kezemmel félretoltam a fémfedelet. Csillagfényes égbolt borult fölém, és beszívtam a Tövisek városának illatos, párás levegőjét.

Amikor kimásztam a sötét folyópartra, gyomorszájon vágott a mágikus erőm, a tüdőmből indulva az egész testemben szétterjedt. Az energiája végigkúszott a combomon, az alsó lábszáramon – forrón és kéjesen sistergett bennem a melege. Halványan ragyogni kezdtem, és eluralkodott rajtam a késztetés, hogy nekifussak, és a levegőbe emelkedjek, miközben a csillagoknak énekelek. Olyan volt a mágikus erőm visszatérése, mintha végre levegőt vehetnék, miután hosszú ideig a víz alá nyomtak – eksztatikus.

De rákényszerítettem magam, hogy a feladatra összpontosítsak. Leguggoltam, visszatoltam a nyílásra a fedelét, majd felegyenesedtem, és végignéztem a környezetemen. A bal oldalamon az Akherón-folyó száguldott, mögötte a sötét Elízium-mezővel, amelynek az árnyékai furcsán hívogató benyomást keltettek. Összefolyt a számban a nyál. Éhesen vártam, hogy végigrohanhassak azon az elemi sötétségen – hogy úgy vadászhassak, mint az alvilágban.

Egyszer harcoltam már ott, de nem az a Rowan voltam többé, akinek rögtönzött lángszórókat kell készítenie ahhoz, hogy túléljen egy csatát. Azóta megjártam az alvilágot. Kivégzett a dühödt csőcselék. Feltámadtam. Egy isten megtanított harcolni.

Nem voltam annyira ostoba, hogy azt higgyem, könnyű dolgom lesz, de legalább úgy érezhettem, hogy van egy kis esélyem.

Megfordultam, és végignéztem a lakáson, amelyben megszálltam – azon, amelyből a medencére nyílt a kilátás. Kicsit megsajdult a szívem, amikor eszembe jutott a szövetség, amelyet Orionnal kötöttünk régen, amikor arra tanított, hogyan tűnjek szukkubusznak. Mint kiderült, valójában nem lett volna szükségem azokra a leckékre.

Sietve elindultam a fesztivál felé. Szikráztak az idegeim. Gyorsan végigmentem az Asmodeus körzet mellett, és átértem az Abaddonba. Amikor elkanyarodtam a folyó mellől, arany kőépületek magasodtak mellettem. Baál tornya közelében, ami a város keleti szélén állt, már hallani lehetett a fesztivál lüktető, részegítő hangjait a szélben.

A bőröm bizsergett az izgalomtól, miközben végigosontam egy sikátoron, és éreztem, hogy a csípőmet egy szukkubusz magabiztosságával ringatom. Egy boltíven át kiléptem a Baál tornya előtti nagy térre. Fényűzően csillogó, felékszerezett tömeget láttam magam előtt.

Azt meg kellett hagynom, Orion tudja, hogyan kell bulit rendezni, még ennyi év bezártság után is. Világító fények lebegtek a levegőben, amiket a mágia tartott a helyükön; egy részük félhold alakú volt, a többi teliholdat idézett. A tér másik oldalán ezüst fénysugarak vetítették a holdciklusokat a torony falára.

Démonok forogtak és táncoltak a magával ragadó ritmusra, amit harmonikus énekhang kísért. A legtöbb vendég ezüst és fehér ruhát viselt, pezsgőspoharuk félig áttetszően csillogott. Egy fa állt a tér közepén – ami pár héttel korábban még nem volt ott. A mulatozók fölé tornyosult, és göcsörtös ágairól gyöngysorként lógtak alá a fényfüzérek.

Ezen az estén mintha fényesebben ragyogtak volna a csillagok, mint valaha, és a telihold is úgy vibrált, mintha azért jött volna, hogy részt vegyen a mulatságon a hódolóival együtt.

Megbújtam az árnyékok között, egyelőre nem látott meg senki. Észrevétlenül benyúltam a derekamra erősített zsákba, és kivettem belőle a kesztyűt.

A tér sarkából fürkészni kezdtem a tömeget, a királyt keresve. A legtöbb frissen trónra került uralkodó kiélvezte volna a rivaldafényt. De Orion a jelek szerint másképp gondolkodott. Ő úgy érezte, az a legjobb fesztivál, amelyen megbújhat a sötétségben – és a titkait is elrejtheti mások elől.

Ledobtam az üres zsákot a lábam mellé.

A vaskesztyűt markolva beljebb sétáltam a téren. A tekintetek lassan felém fordultak, és páran fel is kiáltottak meglepetésükben, majd megpaskolták a táncpartnerük karját. A fesztivál elnémult, és suttogások keltek szárnyra. A zene is elhallgatott, és szétvált körülöttem a tömeg. Szinte tapintani lehetett a feszültséget a levegőben.

Végül nem hallatszott más, csak némi csendes zsongás a tömegben, és a szívem zakatolása. Hogyan fog reagálni Orion?

– Rowan – szólalt meg mögöttem a király hangja olyan hatást gyakorolva rám, mintha bársonnyal simogatnák a gerincemet. Minden egyes porcikámon forró borzongás futott végig.

Amikor megfordultam, láttam, hogy mögöttem áll. Az egyik tincse a szemébe hullott. Nem viselt koronát, és teljesen nyugodtnak tűnt; kezét a zsebében tartotta. Egyszerű, sötétkék gombos inget viselt, ami megfeszült izmos karján és vállán, illetve sötétszürke nadrágot.

Árnyékok gomolyogtak körülötte, de a szemében jeges fény ragyogott. A döbbenetesen gyönyörű arcát és ezüstfehér haját leszámítva teljesen beleolvadt volna a mögötte elterülő sötétségbe.

Ledobtam a kesztyűt, ami hangosan csattant a lába előtt. Orion ennek ellenére egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

Ahogy azt begyakoroltam, kimondtam az ősi kihívást, amit a királyokhoz szokás intézni.

– Parzilu Sarrum Tahuzu.

– A koronáért jöttél – nyugtázta Orion halvány mosollyal.

– Nem tűnsz meglepettnek.

Erre lassan megvonta a vállát.

– Lehet, hogy már kezdtél hiányozni.

Ó. Megérkeztünk. Az inkubuszok legendás vonzereje. Az a felszínes vonzerő. Tammúz nekem is megtanította ezt a trükköt: zavard össze az ellenséged annyira, hogy ne is tudja, hogyan reagáljon; érd el, hogy elterelődjön a figyelme.

De Orionnak esélye sem volt erre. A párbajt így is, úgy is le kellett folytatnunk. Oldalra billentette a fejét.

– Nem tűnsz túl ijedtnek ahhoz képest, hogy mire vállalkoztál.

Megremegtek az ujjaim.

– Pedig az vagyok – válaszoltam olyan halkan, hogy csak ő hallja. – De így is le foglak győzni.

Erre egy szikrázó, és teljesen őszintének tűnő mosoly jelent meg az arcán. Lefegyverző benyomást keltett. Szinte megszédített.

Utána felvonta a szemöldökét, és kecsesen közelebb lépett hozzám.

– Nem gondolod, hogy egyesítenünk kéne az erőinket, kedvesem? Úgy tűnik, mintha mindenki más ezen a véleményen lenne, magát Lucifert is beleértve. Végtére is, ő jelölt meg mindkettőnket.

Csak nem gúny csengett a hangjában? Nála ezt nehezen lehetett eldönteni.

A démonharcok ősi udvari hagyományai szerint ki kellett várnom, hogy készen álljon a párbaj elkezdésére – hogy felvegye a kesztyűt, amivel hivatalosan is elfogadja a kihívást. De ez csak szokás volt, nem törvény. És minél tovább vártam volna, annál nagyobb esélyt adtam volna arra, hogy addig flörtöljön velem, amíg már azt sem tudom, hol áll a fejem.

Úgyhogy előrevetettem magam. Egy villám gyorsaságával sújtottam le a halántékára az öklömmel.

4. FEJEZET – ROWAN

Az ütés hangja visszaverődött a kövekről, és Orion majdnem elveszítette az egyensúlyát. Sikerült eléggé magához térnie ahhoz, hogy visszaüssön, de a jobb alkarommal kivédtem a csapást. Utána teljes erővel lesújtottam a bal öklömmel, egyenesen a vállára.

Két talppal érkeztem a földre, és az ujjaim hegyéből kicsusszantak a karmaim. Egy szempillantás alatt Orion torka felé ütöttem, de ő hátrahőkölt, és kitért a kezem elől. Mindeközben a csuklómat is megragadta, vasmarokkal. Pár pillanatra megszűnt körülöttünk a világ, miközben egymásra meredtünk. Sós szél cirógatta végig a hajam. Nem értettem, miért tűnik Orion ennyire izgatottnak. Mintha élvezné a dolgot!

– Bosszút akartam állni – suttogtam. – És te megfosztottál ettől.

Erre bánat jelent meg világos szemében, amitől majdnem megsajnáltam… amíg a hátam mögé nem csavarta a karomat, hogy utána odébb perdítsen maga mellől.

Fájdalom hasított a karomba, miközben lehajolt, hogy a fülembe suttogja a válaszát.

– Sajnálom.

Összeszorítottam a számat. Az inkubuszok kibaszott manipulációi.

Olyan erővel lendítettem a bal karomat a bordái közé, hogy meglepetésében elengedte a jobb kezemet. Megpördültem, és a gyomra felé csaptam a karmaimmal. De valami megakadályozott abban, hogy mélyebbre célozzak, és mindent beleadjak – annak ellenére, hogy azt is túlélte volna. Nem tudtam felülkerekedni az ösztöneimen.

Orion még mindig nem eresztette ki a karmait, de újra megütött. Kivédtem a csapását. Amikor a csuklója az alkaromhoz ért, úgy éreztem, mintha egy kőműveskalapács hullott volna rám több száz méterről, és egy pillanatra biztosra vettem, hogy összetörtek a csontjaim. De démonként a Tövisek városában gyorsan gyógyultam.

Kirobbant a hátamból a szárnyam, és a levegőbe emelkedtem. Orion gyorsabban felrepült, mint gondoltam volna; két szárnya hevesen csapkodott az éjszakában.

Ha arra számítottam volna, hogy ijedtnek vagy dühösnek tűnik majd, csalódnom kellett volna.

A levegőben színtiszta huncutság terült el az arcán, halvány szeme csak úgy szikrázott. Szinte úgy éreztem, mintha táncolnánk.

– Én is hiányoztam neked annyira, mint te nekem?

– Csak akkor, ha én egyáltalán nem hiányoztam neked.

A karmom megvillant a holdfényben, de még mielőtt lecsaphattam volna vele, Orion elrepült mellettem, és beolvadt a sötétségbe. Csak nem… eltűnt?

Még soha nem láttam tőle ilyet. Hány trükköt rejteget még a tarsolyában ez a pofátlan szemétláda? És hogyan győzhetném le, ha nem is látom?

Mély levegőt vettem, abban reménykedve, hogy a démonösztöneim segítenek majd megtalálni őt. Hamarosan lüktetni kezdett a bőröm Orion egzotikus mágiájától, és az illatát is megéreztem. Cédrus. A torony fala felé távozott. Követtem csábító, illatos nyomait a levegőben, de őt magát még mindig nem láttam.

Megfordultam, végignéztem az éjszakán és az odalent összegyűlt tömegen. Orion ekkor bukkant fel ismét – egy erős harcos teste rajzolódott ki az éjszakában. Orion felém száguldott, és én is felé kezdtem repülni, hogy én üthessek előbb.

De olyan sebességgel vetette rám magát, hogy teljes erővel nekicsapott a torony falának. Elfintorodtam, bénító fájdalomra számítva, amitől ripityára törik a hátam. De semmit nem éreztem. Orion ügyesen kipárnázta számomra a becsapódást – egyik karját a derekamra fonva kőkemény mellkasára szorított, a másik kezével pedig kitámasztotta magát a kőfalon, hogy nekem hozzá se kelljen érnem.

Meleg mágiája azonnal beburkolt, és énekelni kezdett a bőrömön. Az éjszakai szél ott csapkodott körülöttünk. Még soha nem éreztem magam ennyire elevennek.

– Nem lett volna szabad elűznöm téged innen – mondta nekem Orion halkan. Idefent az ezüst holdfény végigömlött tökéletes arccsontján, és megcsillant a szemében. Korábban észre sem vettem, hogy halványkék íriszében ezüst pettyek csillognak. – És sajnálom, hogy elvettem tőled a bosszút, ami neked járt volna.

– Itt is van – sziszegtem, miközben hozzápréselődtem. – Az inkubuszok legfélelmetesebb fegyvere. A bűbáj.

Orion ujjai szorosan markolták a derekamat.

– Tudod, mit szeretek benned, Rowan? Azt, hogy ez a város tele van nagy hatalmú démonokkal, de egyiknek sem lenne mersze beismerni, hogy bármitől is félne – nézett a szemembe fürkésző tekintettel. – És ebben a hazugságban élünk. Mert mindenki retteg valamitől.

– Te mitől félsz? – leheltem.

A szája ekkor már csak alig két centire lehetett az enyémtől, és úgy bámulta az ajkamat, mintha meg akarna csókolni.

– Tőled. – A tekintete felfelé villant, és a szemembe nézett. – Többek között.

– És még mitől?

A nyakam hajlatán éreztem a leheletét.

– Egy szép napon majd elmondom.

Elterelte a figyelmemet. Felfelé csúsztattam a tenyeremet a mellkasán, majd teljes erőből ellöktem magamtól. Orion odébb lendült, de sikerült a levegőben maradnia. Döbbenten meredt rám.

Előrevetettem magam, megdöntve a szárnyaimat, hogy még gyorsabban száguldjak. Kimeresztettem a karmaimat, készen arra, hogy lecsapjak velük. De Orion is felém lendült, elkapta a derekamat, és ismét magához rántott. A szárnyunk a hátunk mögött csapkodott, mi pedig úgy lebegtünk a levegőben, mint maga a holdfény.

Orion vállára fontam a karom. Ő mélyen a szemembe nézett, és dünnyögve megszólalt.

– Miért nem szövetkezel velem, kedvesem? – lehelte a nyakam hajlatába.

– Azért, kedvesem – válaszoltam –, mert te kibaszottul le akarsz mészárolni mindenkit.

Meg sem próbálta tagadni a vádat. Ehelyett két tenyerébe vette az arcom, és gyengéden megsimogatta a hüvelykujjával.

– Te nem akarsz szabad lenni? – dorombolta. – A démonok nem arra születtek, hogy ketrecben tengődjenek. Lehet, hogy Cambriel ölte meg a szüleidet, de a halandók miatt kellett bujkálniuk, és miattuk veszítették el az erejüket, ami megvédhette volna őket.

Lelki szemeim előtt felvillant az a kisfiú a rémálmomból, és felizzott bennem a védelmező ösztön. Valamiféle rég eltemetett állatias ösztön éledt fel bennem, és árasztotta el az idegrendszeremet agresszióval.

Már nem halandó voltam.

A démonok ragadozók.

Legszívesebben felfaltam volna azt a gyönyörű élőlényt, ami ott lebegett előttem, hogy a lényéből táplálkozzak. Meghosszabbodtak a szemfogaim, és Orion torkába mélyesztettem őket. Megéreztem a vére ízét – azt az ínycsiklandó édességét, egy kis fémes mellékízzel, amit csak valamiféle sötét ambróziához tudtam volna hasonlítani. Úgy éreztem, ez maga az élet. Maga a hatalom. Domináltam Oriont.

Nem csoda, hogy a démonok imádnak vért inni.

Orion felmordult, és ellökött magától.

A nyaki sebeire szorította a tenyerét, és összehúzta a szemöldökét.

– Engem még soha senki nem harapott meg.

Emlékszel, amikor azt mondtad, hogy ehhez nem leszek elég? Hogy nem tisztelsz annyira, hogy gyűlölni tudj?

Beletöröltem a számat a kezembe.

– Ami jár, az jár. Te is ittál a véremből, amikor először találkoztunk.

Valamit megtudtam ebből a csatából – Orion még mindig erősebb és gyorsabb nálam. De a meglepetés ereje ellen nem tud mit tenni.

Felkunkorodott a szája sarka.

– Megváltoztál, Rowan.

Érd el, hogy az ellenfelednek elterelődjön a figyelme!

Kicsit közelebb repültem hozzá, és felhúztam a szemöldököm.

– Persze, hogy megváltoztam. A Haldokló Istennel edzettem. A Káosz Urával. Elég diszfunkcionális a családod, nem? Ő az apád, mégis ő tanított meg engem arra, hogyan tudlak megölni.

Orion halvány mosolya elerőtlenedett az elbizonytalanodástól.

Most.

Végigsepert rajtam az éjszaka szele, és Orion torka felé lendítettem a karmaimat. Vér spriccelt a levegőbe, és akkorát csaptam a szárnyammal, hogy egy hurrikán sebességére gyorsuljak. Orionra vetettem magam, és együtt kezdtünk a föld felé zuhanni. Olyan erővel csapódtunk a kőbe, hogy az megrepedt alatta. Az egész téren végigszaladtak a lökéshullámok, a talajban pedig repedések futottak végig. Orion szárnya még mindig ki volt engedve, a sötét tollak szétterültek alatta. Én lovaglóülésben kulcsoltam át a lábammal a derekát. Ő csak bámult rám felfelé, akadozó lélegzettel.

Győztem.

A körülöttünk álló bámészkodók levegő után kapkodtak.

Orion pokoli fájdalmakon mehetett keresztül, amikor a szárnya a kőhöz csapódott, de tökéletes arcán nyoma sem látszott ennek.

– Tammúz – nyögte ki rekedtes hangon.

Időközben felragyogott a homlokán Lucifer csillaga. Lenyúltam, hogy megérintsem.

– Az igazi apád – közöltem vele. – Tőle kaptuk ezeket a jeleket. Hogy káoszt okozzon velük.

Orion végighúzta az ujját az alkaromon, és ráébredtem, hogy azt a helyet érintette meg, ahol a kulcsos tetoválás is megjelent a bőrömön.

– Ez igaz?

Orion vére időközben végigcsorgott a mellkasán, és elkezdett rászáradni a nyakára, de a toroksebe máris majdnem begyógyult.

Vállat vontam.

– Ezt mondta. De nem bízom abban, hogy kettőtök közül bármelyikőtök is igazat mondana, úgyhogy ki tudja?

– Nekem azt mondta, hogy a koronámra pályázol.

Lehajoltam. Annyira magával ragadott a győzelmi mámor, hogy szinte meg is feledkeztem a körülöttünk várakozó néma tömegről.

– Igaza volt.

Orion ismét a tenyerébe vette az állam, és suttogva válaszolt.

– Ezúttal eléggé fájt, amikor a csípőmre kulcsoltad a combod. De lehet, hogy megérte.

Lecsusszantam róla, és teljes magasságomban kihúztam magam, majd végighordoztam a tekintetem a körénk gyűlt, elcsendesedett nézőközönségen. Orion is feltápászkodott mellettem.

A tömeg némán bámult minket, mintha arra várnának, hogy folytatódjon a vérontás. Szinte úgy éreztem, mintha ez a párbaj csalódást okozott volna nekik; mintha arra éheztek volna, hogy egy friss, még dobogó démonszív lüktessen a köveken, és ehelyett csak pár törött szárnyat kaptak.

Elkaptam Shai tekintetét, aki tágra nyílt szemekkel bámult a tömeg elejéből. A barátnőm rám vigyorgott. Légió ott állt mellette. A Sathanus körzet vezetője makulátlan fehér inget viselt, feltűrt ingujjakkal, hogy megvillanthassa a tetoválásait. Hosszú, fekete haját összefogva viselte. Egy szőke, áthatóan borostyánsárga tekintetű démon állt a másik oldalán, karján tövises tetoválásokkal, tüskés indákkal, amelyek egészen a nyakáig kígyóztak. Halvány mosollyal odabiccentett nekem – szinte fejet hajtott előttem. Úgy sejtettem, ő lehet Shai új barátja.

Orion teste halványan felragyogott mellettem, éppen olyan ezüstösen, mint a hold, amit ünnepeltünk.

Felemeltem a kezem.

– Tövisek városa! Immár két vezetőtök van, egy király és egy árnyékörökös. És miután a párbajsorozatunk befejeződik, reményeim szerint a királynőtök leszek.

– Ne próbáljatok azáltal a kegyeimbe férkőzni, hogy bántjátok! – mennydörögte Orion. – A démonpárbajok ősi törvényeinek védelme alatt áll, és személyesen fogom kitépni mindazoknak a szívét, akik egy ujjal is hozzányúlnak!

Egy pillanatra a szemembe nézett, majd ismét az alattvalói felé fordult.

– Az a nő, akit magatok előtt láttok, nem az a szörnyeteg, aki lemészárolta a lilukat. Ne kövessétek el ugyanazt a hibát, mint én. Ő Rowan Morgenstern, nem Mortana, és ők ketten nem is különbözhetnének egymástól jobban. – Futó oldalpillantást vetett rám. – Rowan szívesen látott vendég nálunk, és a királyotokként a lehető legjobb ellátásban fogom részesíteni, amíg a párbajok le nem zárulnak.

A mosolya tényleg észveszejtő volt.

Ismét bevetette az inkubuszok ellenállhatatlan vonzerejének fegyverét.

Miután befejezte nagylelkű beszédét, sötétség vette körül. Orion visszasétált a tömegbe, ahol elrejtették az árnyékok.

Az első Fényhozó Lucifer volt. Ikertestvére, Tammúz a sötétségen uralkodott. És most itt volt Tammúz fia, a káosz és az éjszaka teremtménye.

Felmerült bennem a kérdés, hogy létezik-e még valami, amit nem tudok róla. További isteni képességek, amelyeknek még nem láttam jelét.

Orion mindig sötétség mögé rejtette az igazságot önmagáról.

5. FEJEZET – ROWAN

Orion anélkül tűnt el, hogy elmagyarázta volna, mit kell csinálnom, úgyhogy arra gondoltam, akár jól is érezhetem magam. Végtére is, ez egy fesztivál. A régi szép időkben egy olyan lilu, mint én, folyamatosan ilyenekre járt volna. Ismét felhangzott a zene, és a halandó szolgák újra rohangálni kezdtek körülöttünk az italos és süteményes tálcákkal.

Annak ellenére, hogy még csak trónkövetelő voltam, máris úgy bántak velem, mint egy királynővel. Kisebb tömeg gyűlt körém, és valaki a kezembe nyomott egy pezsgőspoharat. Egy másik valaki egy kicsi, holdsarló alakú süteményt adott nekem, ezüstszínű cukormázzal. Beleharaptam, és elégedetten nyugtáztam, hogy valaki úgy gondolta, a holdnak csokoládé- és málnaízűnek kell lennie.

Shai ott állt mellettem, és abból ítélve, ahogy imbolygott, arra tippeltem, legalább három pohár pezsgőt megihatott már.

– Az istenekre esküszöm, Rowan, hogy végig a torkomban dobogott a szívem. Tényleg nem bírom idegekkel az ilyen hülyeségeket.

A mellettem álló platinaszőke hajú, ezüstruhás nő közelebb hajolt hozzám.