Károly, Harry herceg és Vilmos herceg megérkezik
az Invictus Gamesre,
London, 2014. szeptember 11.

Chris Jackson/Getty Images

Henrynek, Sophiának és Alexandrának

„Mert ha nevemet megszokásból ítélik meg,

És nem a nézeteim alapján,

Akkor hamar elveszítem azt, és név híján

Nem leszek önmagam.”

Mike Bartlett: III. Károly király

„Ragyogó mosollyal nézett a sajtó számára fenntartott területen kattogó kamerákba, és alkalomadtán a férjét is noszogatta, hogy mosolyogjon.”

Károly és Kamilla, Cornwall hercegnéje a Nemzetközösség kormányfői számára rendezett banketten Colombóban (Srí Lanka), 2013. november 15-én.

Tim Rooke/REX/Shutterstock

Előszó

*

Szinte egész életében arra várt, hogy ez a pillanat elérkezzen. Károly herceg, az Egyesült Királyság és még tizenöt további tartomány trónjának várományosa végignézett a selyemszövettel ékesített báltermen, ahol az az asztalok aranyozott ezüsttől ragyogtak, és koppintott az uralkodói kalapáccsal.

A királynő nyolcvanhét éves korában úgy döntött, hogy nem vállal több hosszú távú nemzetközi utat. A Nemzetközösség – az egykori Brit Birodalmat alkotó ötvenhárom nemzet alkotta közösség{1} – fejeként betöltött hatvanegy évnyi szolgálatot követően a legidősebb fiát hatalmazta fel, hogy képviselje őt a kétévenként megtartott vezetői tanácskozáson a Srí Lanka-i Colombóban 2013 novemberében. A csúcstalálkozó megnyitását a királynő az egyik legkedvesebb kötelességének tartotta.

Különösképp jelentőségteljes volt, hogy Károly első alkalommal járt el az uralkodó nevében ebben a kifejezett minőségében, ami egy nem hivatalos átmeneti korszak kezdetét jelentette. A királynő a korára való tekintettel kezdte ritkítani a hivatalos teendőit. Ez az alkalom egyfajta harmonikus összetartás célját is szolgálta. Károly herceg a megelőző napon ünnepelte a hatvanötödik születésnapját – mely a legtöbb ember életében a nyugdíjas évek kezdetét jelenti. Ezzel az utóbbi háromszáz év legidősebb trónörökösévé vált.

Úgy döntöttem, hogy vállalom a hosszú utazást az eseményre, mert megéreztem a jelentőségét, melyet egy számos megjósolhatatlan fordulattal kísért élet fordulópontjaként betölthet. Ezt megelőzően több mint húsz évvel korábban, 1991-ben találkoztam először hivatalosan az akkor negyvenkét éves walesi herceggel egy Windsorban megrendezett lovaspóló-mérkőzésen egy esős júniusi délutánon. Bár lelkes játékos volt, a pálya szélére kényszerült a hátfájása miatt, majd később csatlakozott a társaságomhoz, melynek tagja volt a hetvennégy éves Zara Cazalet, a herceg imádott nagyanyjának, az anyakirálynénak az egyik közeli barátja. „Zara!” – kiáltott fel a herceg, és egy puszival üdvözölte a hölgyet. Elképesztett, mennyire fesztelenül viselkedik egy idős hölggyel, hogy mennyire gyengéd és figyelmes volt vele. Kék blézerében és barna nadrágjában sokkal közvetlenebbnek bizonyult, mint amit a begyöpösödött ember róla kialakult képe sugallt, és jóval szívélyesebbnek, mint az a zárkózott férfi, akinek a bulvársajtó lefestette őt.

Nyolc évvel később, amikor éppen a végére értem Diana walesi hercegnéről írt életrajzomnak, ismét egy lovaspóló-mérkőzés alkalmával találkoztam Károllyal, melyet egy általa támogatott jótékonysági egyesület javára rendeztek. Aznap ismét meglepett a Cirencester Park Lovaspóló Klubban. A mérkőzést követő fogadáson a sátorban a jómódú vidéki középosztálybeli társsaság nagy reményekkel tekintett a találkozás elébe. Fizettek ezért a privilégiumért, és a herceg meg is felelt az elvárásaiknak – egy bizonyos határig. Ám aztán úgy döntött, hogy ideje túlnyomó részét beszélgetéssel tölti annak a fiatal hölgynek a társaságában, aki a belvárosi jótékonysági egyesület részéről átvette a csekket, tanúbizonyságot téve mind együttérző személyiségéről, mind független jelleméről.

A Károlyról alkotott véleményem további árnyalattal gazdagodott, amikor egy évtizeddel később II. Erzsébet királynő életrajzán dolgoztam, mely 2012-ben jelent meg, a királynő trónra lépésének hatvanadik évfordulóját ünneplő gyémántjubileum évében. Bár kutatásaim középpontjában Károly édesanyjának élete állt, hét zárt körű vacsorán vehettem részt a Buckingham-palotában, a St. James-palotában és a Kensington-palotában, melyeket a walesi herceg alapítványa adott. Ebben az impozáns környezetben alkalmam volt röviden szót váltani a herceggel, de tanúja lehettem érzelmi intelligenciájának is, amikor ügyesen, mégis meghitten társalgott egy csoport kiemelt támogatóval, akik közül legtöbben az Egyesült Államokból érkeztek.

A Károllyal való találkozásaim felcsigázóan izgalmasak voltak, ezért elhatároztam, hogy szemtől szemben is tanulmányozni fogom, mert kíváncsi lettem rá, hogy mi motiválja ezt a sokoldalú embert, és hogyan fejlődött a személyisége az első, 1991-es találkozásunk óta. Már szemügyre vettem őt az elhunyt felesége szemszögéből, valamint a lehengerlő személyiségű édesanyja szempontjából. Mire elutaztam Srí Lankára, az életének olyan részleteit ismertem meg, melyek azelőtt nem voltak láthatóak számomra. Első alkalommal voltam szemtanúja legmagasabb fokú diplomáciai tehetségének.

Amellett, hogy tudatában volt a vendéglátó kormányzat által bizonyítottan elkövetett népirtásnak, kínzásoknak és emberrablásoknak, úgy kellett az emberi jogok iránti rokonszenvét kinyilvánítania, hogy azt a tekintélyuralmat gyakorló Srí Lanka-i elnök ne értékelje támadásként. Tanúja voltam annak, hogyan sikerült ezen a határvonalon egyensúlyoznia, amikor a csúcstalálkozó megnyitóján beszédet mondott. Károly eltökélten bizonyítani akarta, hogy amikor majd a királyi címet viseli, rátermett vezetője lesz a Nemzetközösségnek. Ez a pozíció nem öröklődik, és emiatt a tagállamok részéről teljes egyetértést kíván. Trónra lépesekor Károly számára ez lehet az egyik első bizalmi szavazat. Azon az estén a Nemzetközösség államfőinek tartott hivatalos fogadás házigazdájaként arra törekedett, hogy édesanyja visszafogottabb, fegyelmezettebb modora helyett személyesebb és oldottabb hozzáállást tanúsítson.

Négy évvel korábban, 2009-ben a királynőt figyeltem meg ugyanezen körülmények között a Nemzetközösség Trinidadban rendezett tanácskozásán. Fejedelmien festett a türkizkék gyöngyökkel hímzett fehér sifonruhájában, gyémánt ékszerekkel ékesítve, kezdve a Queen Mary-tiarától a híres nyakláncáig, melyet az indiai Hiderábád nizámjától kapott nászajándékul, és amelyet a Cartier az angol rózsa mintájára tervezett. A fogadáson könnyedén fordult egyik vendégtől a másikhoz, 164 cm-es termetének teljes határozottságával. Ennek a csoportnak a matriarchája volt már 1952-es megkoronázása óta, és nehéz, konfliktusokkal teli időszakokon át sikerült ellavíroznia velük. Jól ismert minden ügyet és minden személyiséget, és szemmel látható büszkeséggel töltötte el, hogy a vezetőjük lehet. Amikor kezdetét vette a 2009-es fogadás, levette fehér kesztyűjét, feltette a szemüvegét, majd néhány pillantást vetett az ölében fekvő legépelt jegyzetre. Felemelkedett a helyéről, hogy elmondja a pohárköszöntőt, szokás szerint szó szerint felolvasva. Megjegyzései jellemzően szívélyesek és rövidre fogottak voltak. A kormányfők tanácskozásaihoz minden jót kívánt.

2013-ban, egy föld körüli út felénél határozott különbséget láttam anya és fia stílusa között. Károly herceg több papírlapot is tartott a jobb kezében, melyeken a fekete töltőtollal írt beszéde állt. A fotósok lencséjén keresztül jól látszottak a kihúzott szavak és az aláhúzások. 178 cm-es magasságával, csapott vállával és a magasságához képest hosszú felsőtestével megtévesztően vékony testalkatúnak tűnt. Bár jelenlétével nem töltötte meg úgy a termet, mint az édesanyja, csodálatra méltóan rátermettnek hatott. Az arcszíne a megszokott pirospozsgás színben ragyogott, és őszülő haját úgy fésülte hátra a halántékából, hogy takarja a kopaszodó foltokat a fején, és kendőzze a kissé elálló fülét. Mosolya könnyed és megnyerő volt, és a hatás kedvéért felvonta a szemöldökét. Mély kuncogása hahotázásba csapott át.

„Őexcellenciáik, hölgyeim és uraim!” – kezdte azon a hangon, mely a korral egyre mélyebbé és nyájasabbá vált. De nagyon hamar túllépett a formaságokon, és hat percben felvázolta a Nemzetközösség országaihoz és vezetőihez fűződő régi kapcsolatát. Amikor közölte hallgatóságával, hogy egy nagy család tagjának érzi magát, lelkes taps volt a jutalma.

Láttam, hogy Cornwall hercegnéje, aki közel kilenc éve volt már Károly felesége (azt megelőzően Camilla Parker Bowles, és a szeretője hosszú időn át), feszülten figyeli őt.{2} A nagyvilág szemében botrányok és viták tárgyát jelentette Károly életében, különösen a Lady Diana Spencerrel kötött, tizenegy évig tartó házassága alatt. Ekkorra Kamilla már a királyi család elfogadott tagjává vált. A vacsorát megelőző fogadáson észrevettem, hogy ragyogó mosollyal nézett a sajtó számára fenntartott területen kattogó kamerákba, és alkalomadtán a férjét is – aki nem kedvelte sem a fotósokat, sem a riportereket – noszogatta, hogy mosolyogjon.

Hatvanhat évesen a hercegné inkább megnyerő volt, mint csinos a magas járomcsontjával, a határozott vonásaival, a korral járó ráncaival és az erőteljes állkapcsával. A királynőhöz hasonlóan Kamilla is ellenállt a plasztikai műtétek csábításának, és az évek múlásával fel is szedett néhány kilót. Úgy tűnt, hogy ami a klasszikus értelemben vett szépség terén hiányzott belőle, azt tekintetének kifejező erejével és játékosan huncut mosolyával ellensúlyozza. Mély és rekedtes hangja a cigaretta és a gin emlékét idézte.

Abban a pillanatban Károlyt és Kamillát könnyen el tudtam képzelni a király és a királyné szerepében. A negyven éve tartó kapcsolatuk kacifántos történetéből adódóan – botrányok, csalások és válások, Diana bosszúálló viselkedése, viszonyai és 1997 augusztusi tragikus halála – ez a pillanat még figyelemreméltóbbnak látszott. Szerelmük történetét mély és tartós kötődés kísérte, ami Károly hűségében és odaadásában, illetve Kamilla megértésében és támogatásában nyilvánult meg.

Néhány óra erejéig a párás klímájú Srí Lanka egyik báltermében Károly állt a figyelem középpontjában, és szemmel láthatóan élvezte a reflektorfényt. Odahaza gyakran árnyékban maradt a mindenki által tisztelt édesanyja, ragyogó fia, Vilmos és az ő csodálatos felesége, Katalin, fiuk, György (és később Sarolta hercegnő), Vilmos roppant népszerű testvére, Harry, valamint Diana hercegnő emléke mögött (akinek képe a tragikus sorsú és közkedvelt, harminchat éves walesi hercegnéként él tovább mindenkiben). Ekkor azonban Károly, a sorsa által rendelt feladatához közelebb állva, mint valaha, a trónra váró árnyékkirállyá vált.

„Szegény Károly!” – ez a visszatérő szólam kísértett a kutatásaim során. Akik kedvelték őt, kétségbeesve sóhajtották ezt, akik pedig nem szimpatizáltak vele, szarkasztikusan emlegették így. Előkelő neveltetése – a paloták és a lombok övezte menedékhelyek, a kényeztetés és a magától értetődő óvás – dacára az életét feszültségek övezték. Minden egyes lépését figyelemmel kísérték és kiértékelték: a benne rejlő ígéretet, az esetlenségeit, a boldogságát, a szenvedését, az árulásait, a szégyenteljes helyzeteket és a botlásait, a magányosságát, a sikereit – és különöképpen azt, hogy hajthatatlanul kereste életében a célokat, az elismerést és a szeretetet.

Walesi hercegként vitathatatlanul felkészültebb királyjelölt volt, mint 20. századi elődjei. Playboy nagybátyja, VIII. Eduárd király 1936-ban tizenegy hónapnyi uralkodás után lemondott a trónról, hogy feleségül vehesse Wallis Simpsont, a kétszer elvált amerikai asszonyt. Az üknagyapja, VII. Eduárd, a hasonlóképp élvhajhász herceg 59 éves koráig várt arra, hogy 1901-ben anyja, Viktória királynő örökébe léphessen, és meglepő hatékonysággal uralkodott kilenc éven keresztül. Míg Károly a hagyományos királyi kötelezettségeknek tett eleget, ő nem mindennapi szerepvállalásokat talált magának. A személyes kezdeményezések és a szenvedélyek széles skáláján mozgott, ötleteket véve át a társadalom számos rétegéből.

Minden igyekezete és erőfeszítése dacára azonban Károly személyes választásai voltak azok – akár a jók, akár a rosszak –, amelyek alapján a közvélemény kialakította a képet a jelleméről, az alkalmasságáról és a személyiségéről. Rágalmazták és nevetség tárgyává tették a Dianával kötött, balul sikerült házassága és a válása, valamint a Kamillával folytatott házasságtörő viszonya miatt. A Diana halálát követő közel két évtized során Károly azért küzdött, meglehetős sikerrel, hogy kivívja a tiszteletet saját maga, illetve az elfogadást Kamilla számára. „Légy türelmes, és tarts ki!” – így szól a buzdítás, melyet bekereteztetett és kirakatott az öltözőszobája falára.

A 2013. novemberi, Srí Lanka-i főszereplése idején Károly már minden eddiginél elszántabban igyekezett elnyerni a szülei, a nyilvánosság és a szkeptikus sajtó csodálatát. Mindenkit meg kellett győznie arról, hogy készen áll arra, hogy saját maga legyen.

Rájöttem, hogy a különcség adja a személyisége lényegét: az, hogy kedveli a merész vicceket, és hogy önkéntelenül is a sajátosan angol öniróniát használja arra, hogy oldja mások feszengését. Másrészt azonban minden jel szerint úgy tűnik, hogy az előjogok alkotta védőburok miatt nem vette észre, hogy mások miképpen vélekedtek róla.

David Cannadine történész azt állította a leendő királyról, hogy „egy 18. századi vidéki úriember, aki a kelleténél kétszáz évvel később született”. Bizonyos szempontból Károly zavarba ejtően avantgárdnak bizonyult, de retro hiedelmei és formális öltözködési stílusa miatt hagyománykövetőnek könyvelték el.

A Srí Lankára érkezésük előtti napon, a herceg hatvanötödik születésnapjának előestéjén Kamilla kijelentette, hogy a férje „nem híve a lebzselésnek”. Ez alatt azt értette, hogy a herceg ritkán tétlenkedett. Ennek ellenére angol vidéki birtokán építtetett egy kerti lakot, egy okkersárga kis menedéket, ahová elvonulhat imádkozni és elmélkedni. A lelki élete identitása fontos részét képezte egészen azóta, hogy tizenévesen megkezdte spirituális útkeresését.

A királynő egész életében palástolta a gondolatait, még a hétköznapi preferenciáit és ellenszenveit is. Károly azonban már egészen fiatal kora óta késztetést érzett, hogy beszédeiben és cikkeiben kifejezésre juttassa szenvedélyesen képviselt véleményét – amit gyakran a mély meggyőződés motivált, máskor pedig az, hogy magára irányítsa a figyelmet és felvegye a versenyt Diana magával ragadó egyéniségével. Türelmetlen ember volt, aki elhatározta, hogy a befolyása és az érdeklődési köre révén válik kiemelkedővé. Arra vágyott, hogy a világot a saját meggyőződése szerint tegye jobb hellyé, és azt akarta, hogy a munkája révén, ne pedig a kiváltságos helyzete miatt váljon ismertté.

Mindenkivel váltott néhány szót, akivel csak találkozott – ami épp elegendőnek bizonyult arra, hogy tanúbizonyságot tegyen az érdeklődéséről és a sármjáról egy-két tény felvillantásával –, ugyanakkor képes volt háromnegyed órás beszédet is tartani jegyzetek nélkül. Lenyűgöző volt mind a memóriája, mind elméjének a befogadóképessége. Sokaktól hallottam, hogy a gondolkodásmódja, az irodájához hasonlóan, rendetlen. Meglepően nagy mértékben támaszkodott az Egyesült Államokra, amikor inspirációt és iránymutatást keresett. Több tucatnyi amerikaira számított mind a tanácsadás terén, mind abban, hogy anyagilag támogassák az általa felkarolt ügyeket.

Úgy találtam, hogy Károly herceggel kapcsolatban sok mindent nem értékeltek kellőképpen, többek közt az eredetiségét sem. Azt követően, hogy négy éven keresztül több mint háromszáz emberrel készítettem interjút – barátokkal, családtagokkal, a palota tisztviselőivel és másokkal, akik élete számtalan aspektusát egyedi nézőpontból láthatták –, hogy utaztam Károly társaságában Nagy-Britanniában és külföldön egyaránt, hogy meglátogattam az otthonait és az általa felkarolt jótékonysági szervezeteket, és olvastam a személyes levelezését, világossá vált számomra, hogy igen távol áll attól a sztereotip képtől, ami kikristályosodott róla a Dianával kötött házassága alatt. Amikor feltettem a kérdést, hogy Károly melyik szülőjére hasonlít leginkább, az unokatestvére, Lady Pamela Hicks habozott egy ideig, azután tréfásan azt válaszolta: „Valószínűleg váltott gyerek” – más szóval, egyikükre sem hasonlít igazán. Amikor a herceg 1990-ben első ízben találkozott a költő és természettudós Kathleen Raine-nel, a hölgy említést tett egy indiai barátjáról, aki ezt mondta neki: „Négy évbe telik megszerezni egy kiváló egyetemi végzettséget, de negyven évig tart, míg kiheverjük.” A herceg így válaszolt: „Én már húsz éve dolgozom rajta.”

Magyarázatot akartam találni arra, honnan erednek Károly bizonytalanságai és erősségei, illetve feltárni ezek okait. Miért vette feleségül Dianát, aki húszévesen tizenkét évvel volt fiatalabb nála, és, ami még lényegesebb, olyan nő volt, akivel alig egy tucat randevún voltak túl? Mennyire nyomta rá a bélyegét ez a mélységesen boldogtalan első házasság? Hogyan találta meg a rugalmasságot, és hogyan vált képessé arra, hogy ismét talpra álljon Diana halálát követően? Miben állt Kamilla vonzereje, és Károly miért nem tudott elszakadni tőle? Milyen apa volt, és hogyan történt, hogy Vilmos és Harry nem csupán átvészelték nyomasztó gyermekkoruk éveit, de felnőttként a királyi család legkelendőbb tagjaivá váltak?

Negyvenkét éves korában, amikor először találkoztam vele, Károly herceg „a természet hatalmas ellentmondásáról” írt, ami „újra és újra visszatükröződik bennünk. Mindennek megvan benne az ellentéte. Minden előny mellett ott van a hátrány, minden siker mellett a kudarc”. A „titok” abban rejlik, hogy tudatában kell lennünk a belső ellentmondásainknak, és meg kell próbálnunk feloldani azokat. Eltöprengtem rajta, hogy vajon ennek az ösztönös, eleven és sokoldalú embernek az ellentmondásai valójában kibékíthetetlenek-e. Mindenesetre komoly következményei lehetnek Nagy-Britanniára, a körülötte élő emberekre és a brit monarchia jövőjére nézve. Károly státusza már születésénél fogva meg volt határozva. Hogy miként küzdött meg ezzel a sorssal a 20. és a 21. század során, azt egy valószínűtlen élet története meséli el.

„…azt akarták, hogy »Károly gyermekkorától fogva elsajátítsa a többiekkel együtt az oktatás által megkívánt fegyelmezett viselkedést«.”

Károly megérkezik a Hill House Schoolba, London, 1957.

Pictorial Press Ltd./Alamy Stock Photo

Első fejezet

*

A magányos diák

1948. november 14-én, mielőtt éjfélt ütött az óra, Károly Fülöp Artúr György herceg hivatalosan is közkinccsé vált. Míg huszonkét éves édesanyja, Erzsébet hercegnő lakosztályának hálószobájában pihent a Buckingham-palotában, az újszülött örököst a nagy gyakorlattal rendelkező királyi dajka, Helen Rowe nővér, akinek „olyan éles vonásai voltak, mint egy tengeri madárnak”, a hatalmas, aranyozással díszített bálterembe vitte. A nővér olyan volt, akár egy múlt századi látomás, sötét egyenruhát, felette fehér kötényt, fehér fityulát és fehér kesztyűt viselt. A 3350 grammos csecsemőt fehér takarókba pólyálva egy egyszerű kiságyba helyezték a tizennégy méteres mennyezet alatt, a vörös és arany hímzésű bársonnyal díszített, masszív trónbaldachin társaságában, hogy a nagyapját, VI. György királyt és a nagyanyját, Erzsébet királynét szolgáló udvaroncok megtekinthessék.

„Mintha csak gyurmából lenne a feje – közölte megfigyelését Thomas Harvey őrnagy, a királynő személyi titkára. – Szegény kis fickó, alig két és fél órája született, és már idegenek vizslatták – bár nagy szeretettel és jóindulattal.”

Szülei hat nappal később ünnepelték az első házassági évfordulójukat: a hamvas, szélesen mosolygó, homokóra alkatú hercegnő és tökéletesen faragott vonásokkal rendelkező, huszonhét éves férje. A görög Fülöp hercegnek és harmadunokatestvérének, Erzsébetnek, a brit trón várományosának a házasságkötése Winston Churchill megfogalmazása szerint „ragyogó színt” hozott a háború utáni London sivárságába 1947. november 20-án.

A II. világháború befejezését követően 1945-ben a Munkáspárt lett a kormányzó erő a Parlamentben, Churchill megvált hivatalától, és a szocialista Clement Attlee-t iktatták be miniszterelnökként, aki eltökélt volt a jóléti állam megteremtésében. A királyi menyegző üdvös módon terelte el a figyelmet az élelmiszerjegy-rendszer és az üzemanyaghiány okozta szenvedésekről. Most újra volt ok az ünneplésre, tömegek ujjongtak és énekeltek órák hosszat a palotát övező korlát mögött „Apa!” és „Nagyapa!” kiáltozással, noha egyikük sem bukkant fel.

Károlyra már a kezdetektől nagy elvárásokkal tekintettek, és alaposan figyelemmel kísérték minden lépését, nem úgy, mint az édesanyjáét, akinek megadatott tíz viszonylag felhőtlenül töltött gyermekév. A szülei, York hercege és hercegnéje kétségkívül vállaltak néhány hivatalos utat. De V. György második fiaként Erzsébet édesapja előnyt kovácsolt abból, hogy nem nehezedett rá az a nyomás, a kötelesség és a mindennapi kötelezettségek okozta kérlelhetetlen feszültség, melyek egy trónörökös életét kísérik. Erzsébet csak 1936-ban kapta meg a helyét az öröklési sorban, amikor György trónra lépett fivére, VIII. Eduárd lemondása után, és ekkor kezdte átérezni eljövendő felelősségének súlyát.

1948. december 15-én keresztelték meg a négyhetes Károlyt a Buckingham-palota zenetermének díszes kupolája alatt, családja és nyolc keresztszülője körében, akik figyelemre méltó sorában helyet kapott a király, anyai dédnagyanyja, Mária királyné és apai dédnagyanyja, az özvegy Milford Haven márkiné. A gyermek Ő királyi fensége Károly, Edinburgh hercege néven lett ismert. Hároméves korában, édesanyja 1952-es trónra lépésekor a Windsor-házi Károly herceg lett belőle, és a nyolc örökölt címéből hatot megkapott: Cornwall hercege, Rothesay hercege, Carrick grófja, Renfrew bárója, a Skót-szigetek ura, valamint Skócia hercege és főudvarmestere. A Cornwall hercege cím kivételével, melyhez kapcsolódott egy saját bevételt termelő alapítvány, a többi évszázadokra visszanyúló tiszteletbeli cím volt. Csupán a Cornwall hercege cím járt meghatározott felelősségekkel.

A canterburyi érsek a kis herceget, ahogy az egy jövendő királyhoz illik, a Jordán folyóból származó vízzel hintette meg, amit a liliom formájú arany keresztelőmedencébe töltöttek, melyet Albert herceg tervezett, és amelyet Albert és Viktória királynő minden gyermekének keresztelésénél használtak. Elsőszülöttjétől elragadtatva Erzsébet két hónapig anyatejjel táplálta őt, míg el nem kapta a kanyarót, és abba kényszerült hagyni a szoptatást. Mégis sokat volt távol Károlytól csecsemőkorában, mivel a lehető legtöbb időt töltötte Fülöppel, aki a Királyi Haditengerészet tisztjeként szolgált, és Máltára vezényelték 1949 októberében. Erzsébet meg tudta ünnepelni fia első születésnapját, de azt követően hosszabb időszakokat töltött külföldön, távol a gyermekétől. 1950 augusztusában Erzsébet életet adott második gyermekének, Anna hercegnőnek, és Károly második születésnapja után, 1950 novemberében tért vissza Máltára.

A következő év közepére mind Erzsébet, mind Fülöp visszatért Londonba, hogy segítséget nyújtsanak a királynak, aki igen súlyos tüdődaganattal küzdött. A négytagú család a Clarence-házban élt a Green-park szélén. Az ifjú hercegnőt egyre inkább lefoglalták a királyi kötelességek, és így Károly gyermekkorának rendszere hamar rögzült.

Amikor 1992-ben a herceg a Dianától való válása után mélypontra jutott, gyermekkora gyötrelmeinek terhén Jonathan Dimbleby előtt enyhített, aki a hiteles életrajzán dolgozott. Kisgyermekként Károlyt „könnyűszerrel megfélemlítette édesapja erőteljes személyisége”, akinek „a viselkedését vagy a hozzáállását illető” dorgálásai „könnyen könnyekre fakasztották”. Fülöp nyers modorú és „jó szándékú, de fantáziátlan” volt. Azok a barátok, akik Károly engedélyével nyilatkoztak, arról számoltak be, hogy a herceg „lekezelően” bánt a fiával, sőt „nyers módon megfélemlítette”. Károly az édesanyjáról kevésbé nyersen nyilatkozott, de a véleményének volt egy keserű felhangja. Erzsébet „nem annyira közömbös, mint inkább szenvtelen volt”.

Amikor az életrajz megjelenésekor a királynő és Fülöp herceg ezeket a jellemzéseket olvasták, enyhén szólva is megbántódtak. Károly testvérei – különösen Anna hercegnő – a szüleik védelmére keltek. Az a feltételezés, hogy Erzsébet nem volt gondoskodó, „csak szóbeszéd” – mondta Anna. „Ez Károly benyomása volt – vélekedett a királynő akkori főtanácsadója. – De a felvetés, hogy a királynő rossz szülő lett volna, képtelenség.”

„Fülöp nagyon jól bánik a gyerekekkel – nyilatkozott az unokatestvére, Patricia, Fülöp nagybátyjának, Louis »Dickie« Mountbattennek, Burma első Mountbatten grófjának és vonzó feleségének, Edwinának a legidősebb lánya. – Valótlanság azt állítani, hogy nem volt gondoskodó. Igyekezett támogatni Károlyt a személyisége fejlesztésében, tudván, hogy életfeladata a vezetés lesz.”

Közel két évtizeddel később, 2012-ben Károly megpróbálta mindezt jóvátenni egy televíziós dokumentumfilmben, melyet a királynő gyémántjubileumára készített. A családi felvételek egy idilli gyermekkort örökítettek meg, mely a család vidéki birtokain zajlott a norfolki Sandringhamben és a skóciai Balmoralban. A felvételek, melyeken Fülöp herceg egy triciklin egyensúlyoz, illetve leszáguld egy csúszdán a Britannica, a királyi jacht fedélzetén, rácáfoltak az ingerlékeny zsarnokként szerzett hírére, a gyermekeivel hancúrozó királynőt bemutató jelenetek pedig azt a célt szolgálták, hogy eloszlassák a távolságtartó és szeretet nélküli asszonyról kialakult elképzelést.

Fülöp herceg alig ismerte a fiát annak kétéves koráig, de a tengerentúli kiküldetése után visszatérve időt szánt arra, hogy megtanítsa Károlyt vadászni és horgászni, valamint úszni a Buckingham-palota medencéjében. A későbbi évek folyamán egy jótékonysági vacsora alkalmával Károly azzal tisztelgett az édesapja előtt, hogy egy részletet idézett a Hiawatha éneke című műből – a vadon élő állatok „titkairól” szóló részt, amit Fülöpnek mindig fel kellett neki olvasnia gyermekkorában.

Károlyban a korai éveitől kezdve természetfeletti esztétikai érzék alakult ki, amely rezonált a Longfellow-vers felejthetetlen „monoton ritmusára” – „a trochaikus tetraméter varázsára”, ahogy egy alkalommal egy csoport elragadtatott angoltanárnak magyarázta. A Windsor-kastély felfedezése közben „számtalan lenyűgöző helyre” bukkant, ahol a képzelete táptalajra talált. Imádta Van Dyck festményét, az I. Károly hármas portréját. „Károly király számomra a kastélynak abban a szobájában élt” – írta később.

Érdeklődött az üknagyanyja, Alexandra királyné portréin látható ékszerek, a hosszú, egymást keresztező gyöngysorok iránt, aki – ahogy Károly mondja – „tényleg megadta a módját”. Amikor meglátogatta a Mountbatten unokatestvéreit Broadlandsben, a hampshire-i birtokukon, csodálattal adózott nagynénje, Edwina kalapjainak, és bájosnak nevezte őket. „Nem sok hétéves mond effélét” – jegyezte meg unokatestvére, Lady Pamela Hicks. A félelmetes Mária királyné dédunokái közül egyedül Károly számára volt megengedett, hogy megérintse a vitrinekben elzárva tartott jádetárgyakból álló értékes gyűjteményt.

Károly érzékeny volt a kezdetektől fogva, és finomra hangolt érzékeivel fogékonyan reagált a bántalmakra és a dorgálásokra. Az egyik broadlandsi ebéd során a vendégeknek szamócát szolgáltak fel. A nyolcéves Károly nekilátott módszeresen kihúzogatni a tányérján lévő eprek szárát. „Ne tépd le a szárukat! – szólt rá Edwina Mountbatten. – Nézd csak, meg tudod fogni őket a száruknál, és bele tudod mártani a cukorba.” Pár pillanattal később Pamela Hicks észrevette, hogy „szegény gyermek megpróbálta visszatenni mindegyik eper szárát. Ez annyira szomorú volt, és annyira jellemző az érzékenységére”.

Ahogy Fülöp látta, hogy megjelennek fiában ezek a vonások, aggasztani kezdte, hogy Károly gyengévé és sebezhetővé válhat, így elhatározta, hogy keményebbé teszi a jellemét. Fülöp amiatt is aggódott, hogy Károlyt a környezete „elrontja – mesélte Patricia Mountbatten –, és meg akarta akadályozni ezt”. Amikor húszéves korában egy interjú során megkérdezték Károlytól, hogy az apja „keményen megkövetelte-e a fegyelmet”, és utasították-e, hogy „üljön le és fogja be a száját”, gondolkodás nélkül így felelt: „Igen, állandóan.”

A herceg meglehetősen gyakran bizonyult faragatlannak, és képtelen volt megállni a személyeskedő megjegyzéseket. Annával is szarkasztikus volt. De Károly húga magabiztos extrovertált személyiségként vissza tudott vágni, míg az ifjú herceg a szívére vette mindezt.

Ez óhatatlanul azt eredményezte, hogy Károly még inkább visszahúzódott a csigaházába. Nem állt előtte más férfiminta a korai éveiben. Apai nagyapja meghalt még a születése előtt, és „legnagyobb bánatára”, ahogy később fogalmazott, „nem tudta igazán megismerni” az anyai nagyapját, VI. György királyt sem, aki ötvenhat évesen hunyt el, amikor az unokája még csak hároméves volt.

Amikor Erzsébet az apja halála után trónra lépett, a kötelességei még inkább elvonták az idejét a gyermekeitől. Egyre inkább a férjére támaszkodott a családot érintő nagyobb horderejű döntések meghozatalában, és a dajkákra is számított, akik Károly és Anna mindennapi életét irányították. Ő és a férje reggeli után és a teázáskor találkoztak velük, de a felső osztálybeliekre jellemző módon fizikailag nem fejezték ki érzelmeiket.

„Valahogy azok a találkozások is nélkülözték a meghittséget – mondta Martin Charteris (Lord Charteris of Amisfield), aki három évtizeden át volt a királynő főtanácsadója. – A királynő nem jeleskedett az érzelmei kimutatásában.” A fizikai kapcsolat hiánya 1954 májusában vált fájdalmasan nyilvánvalóvá, amikor a királynő és Fülöp herceg kézfogással üdvözölte az ötéves Károlyt és a hároméves Annát, miután hazatértek a Nemzetközösség államaiban tett közel féléves körútjukat követően.

Károly mindennapjaiban skót dajkája, Mabel Anderson játszott központi szerepet, aki mindössze egy évvel volt fiatalabb a királynőnél, és a herceg egyéves korában csatlakozott a királyi udvartartáshoz. Anderson a „biztonságos kikötőt” jelentette Károly számára, aki a gondját viselte, ugyanakkor meghúzta a határokat is, egyensúlyt tartva a bátorítás és a szigorú viselkedési szabályok megkövetelése között. Arra trenírozta, hogy még embert próbáló körülmények közt is „képes legyen udvarias társalgást folytatni”, hogy tudjon köszönetet mondani, hogy soha „ne vágjon grimaszt”, és hogy nézzen az emberek szemébe, amikor beszél velük.

Mindezeken túl Mabelben megértésre talált, és ő lett az egyik legfontosabb bizalmasa, akivel beszélhetett az érzéseiről és az aggodalmairól, és ezzel megalapozta azt a viselkedésmintát, amit élete során más idősebb hölgyekkel követett. Martin Charteris megfigyelése szerint azonban Károly „tanácstalan volt a természetes anya-fiú kapcsolat mibenlétét illetően”.

Még a hetvenes éveiben járva is az édesanyja elismerésére sóvárgott, és egyfajta félelemmel vegyes áhítattal tekintett rá. A gyémántjubileumra készített dokumentumfilmben Károly felidézte az 1953. június 2-i koronázást megelőző heteket, amikor édesanyja a 2,25 kilogrammos Szent Eduárd-korona viselését gyakorolta. Átment a gyerekszobába, amikor épp a fürdetés zajlott, a gyermeket pedig lenyűgözték az anyja fején ragyogó ékszerek.

A herceg elismerte, hogy az emlékei magáról a koronázásról az évek során látott fotókról és filmekből származnak – a tág szemmel bámuló és zavarba esett négyéves kisfiúról fehér szaténingben és sötét színű rövidnadrágban, akit az anyakirályné terelget a királyi páholyban. Elsődleges emléke, hogy a haját gyakorlatilag belakkozták „a legundorítóbb dologgal”, és „beleszíjazták az öltözékébe”. A ceremóniáról készült fotókon a brillantint törölgeti a fejéről, és a nagyanyjának nyújtja a tenyerét, hogy ő is szagolja meg.

Károlyt elkényeztette anyai nagyanyja, az anyakirályné, aki túlságosan korán, ötvenegy évesen özvegyült meg. Károly gyakran meglátogatta őt a Royal Lodge-ban, a Windsor Great Parkban álló halvány rózsaszín otthonában, amikor a szülei távol voltak. Már kétévesen is a nagyanyja ágyán üldögélt, a rúzsaival játszadozott, a kupakjukat zörgette, és csodálattal bámulta a színüket. Amikor ötéves lett, nagyanyja megengedte neki, hogy felfedezze a Shaw-farmot a Windsor Home Parkban, ahol megmászhatta a szénabálákat és a berendezéseket, átrohanhatott a baromfiudvaron, megfigyelhette a disznókat és megetethette a teheneket.

„A legvarázslatosabb nagymamának” nevezte, akit bárki „kívánhat magának”. Nagyanyja „nagyon szeretetteljesnek” találta, és azt mondta a lányának, hogy az „egyedüli boldogsága” a herceggel és a húgával töltött pillanatokból fakad. „Az aszott, vén nagyanyádat féktelen nevetésre bírtad, és még sokáig tégy így” – írta egy alkalommal az anyakirályné Károlynak.

Soha nem volt rest megölelni az unokáját, amikor Károlynak szüksége volt rá, így a kisfiú tőle kapta meg azokat az öleléseket, amelyeket a saját szülei részéről hiányolt. Kedves és nagylelkű viselkedésre ösztönözte – ilyenformán Károly lelkesen osztotta meg a cukorkáit más gyerekekkel, és a sportjátékokban mindig a leggyengébbet választotta be először a csapatába. „Az oltalmazó énje Károly felé húzott” – mesélte Dame Frances Campbell-Preston, aki sokáig az anyakirályné udvarhölgyeként szolgált. Ugyanakkor erőfeszítései során, melyekkel unokája sérülékeny lelkét kívánta óvni, az anyakirályné olyan engedményeket tett, melyek a Károly nevelőnője és apja által megszabott szigorú életvitel ellenében hatottak. A legjobb szándéktól vezérelve tápot adott a fiatal herceg önsajnálatra való hajlamának, amivel végső soron az egyik legerőteljesebb jellemvonását, a panaszkodásra való hajlamát táplálta.

Ugyanakkor megnyitotta előtte a zene és a művészet világát, amivel kapcsolatban Károly úgy érezte, hogy a szülei nem kellőképp elfogadók. Az anyakirályné beszámolói fiatalkorában tett olaszországi utazásairól („lenyűgöző ciprusok magasodnak a Fiesole mögött, háttérben a távolban kéklő hegyekkel”), valamint a reneszánsz építészetről, festészetről és szobrászatról szóló leírásai csodálattal itatták át Károlyt az ország iránt, ahová ő először csak harmincöt éves korában látogatott el.

„A nagyanyám volt az, aki megtanított arra, hogyan vegyem szemügyre a dolgokat” – idézte fel Károly. Részben nagyanyja hatásának köszönhetően vált később szenvedélyes amatőr festővé és építészetkritikussá. Egy alkalommal, amikor Károly megpróbálta szüleivel és testvéreivel megosztani a Leonardo da Vinci rajzai iránti lelkesedését a Windsor-kastély könyvtárában, ők egyszerűen csak „zavarba jöttek”. Ahogy Dimbleby később felidézte, Károlyt „lesújtotta a dolog, és szégyen fogta el”, hogy „valamilyen megfoghatatlan módon csalódást okozott a családjának”.

Ezzel szemben a nagyanyja kiválóan érezte magát a művészek, írók és zenészek társaságában, és gondoskodott róla, hogy Károly a legkiválóbb kulturális élményekben részesüljön: „mindenféle-fajta előadásban” része volt, idézte fel az emlékeit szeretettel. Hétévesen nagyanyja elvitte őt a Bolsoj Balett előadására a Covent Gardenbe. „Soha nem feledtem el azt a színtiszta izgalmat – emlékezett vissza. – A rabja lettem egy életre.” Ugyanilyen ösztönző hatással volt rá az anyakirályné Mozart iránti rajongása. A klasszikus zene hiányzott az otthonából.

A természet világa szintén mély benyomást gyakorolt rá gyerekkorában. „Úgy véltem – írta később –, hogy minden fának, minden sövénynek, minden vizes élőhelynek, minden hegynek és folyónak megvan a maga speciális, szinte megszentelt jellege.” Ahogy az anyakirályné megjegyezte: „Már a korai éveitől kezdve bebarangolta Skócia csodálatos lankáit, és megfigyelte a színek változását, miközben a felhők úsztak az égen; élvezte a fény játékát a norfolki nagy lápvidéken.”

Balmoral, a királynő skót-felföldi birtoka különös vonzerővel bírt. A 19. századi kastély és a több mint húszezer hektáros, hanga borította dombokból és illatos fenyőerdőkből álló birtok Viktória királynő kora óta királyi rezidencia volt. Károly kedvét lelte a Dee mentén tett kóborlásaiban, megtanulta a fák, az erdei élőlények, vadvirágok és madarak nevét, követte a sziklák közt kibukkanó kis patakokat, rácsodálkozott a nyírfaerdők „viharvert, zuzmóval borított, göcsörtös pompájára”.

Az évenként Skóciában eltöltött három hónap alatt a királyi család megtapasztalt bizonyos mértékű összetartozást, bár a testvérek egymás ellentétei voltak. Amilyen félénk volt Károly, olyan hatalmaskodó természetű volt Anna, aki a herceget a korai éveiben megfélemlítette, és basáskodott felette. Az édesanyja négyéves korától lovagolni tanította Károlyt. A herceg bátortalanul ülte meg a lovat, míg Anna magabiztosnak bizonyult. Károly leginkább az ugratástól tartott: „Már maga a gondolat, hogy elrugaszkodjak a földről, halálra rémisztett.” Anna lovaglás terén mutatott merészsége örömmel töltötte el az anyját, Fülöp pedig a lánya magabiztosságában és vakmerőségében rokon lélekre talált.

Károly már két éve volt egy bentlakásos iskola növendéke, amikor Erzsébet 1960-ban világra hozta harmadik gyermekét, Andrást, majd négy évvel később Eduárdot. Mivel tizenkét, illetve tizenhat év korkülönbség volt közte és öccsei közt, Károly igazán soha nem került közel egyikükhöz sem.

Károly otthoni oktatását az első években érzékeny nevelőnője, a Glasgow-ból származó Catherine Peebles felügyelte (beceneve „Mispy” volt), aki megértéssel viszonyult a fiú bizonytalanságaihoz, valamint ahhoz, hogy Károly az emelt hang hallatán hajlamos volt „visszavonulót fújni”. Hogy tanítója kedvére tegyen, Károly szorgalmasan végiggürcölte az órákat, de könnyen elkalandozott a figyelme, és gyakran ábrándozott. „Fiatal még ahhoz, hogy ennyit gondolkodjon” – jegyezte meg Winston Churchill, miután találkozott Károllyal nem sokkal a negyedik születésnapja előtt a Balmoralban tett éves miniszterelnöki látogatása során.

Az egyik könyv, ami megragadta a herceg figyelmét, és segített tökéletesíteni a humorérzékét, Hilaire Belloc Cautionary Verses [Tanulságos versek] című verseskötete volt, mely a helytelen viselkedés következményeit ecsetelte. Egyedi humorral és bizarr karakterekkel teli munka – a Goons [Tökfilkók] című rádiós műsor és a Monty Python előfutára; mindkettő boldogító felforgató hatást gyakorolt Károly életére. Rudyard Kipling Hogyvolt-mesék című kötete ugyancsak magával ragadta.

A nevelőnője egy sor tantárgyat tanított neki, köztük hétéves korában francia nyelvet. Elsősorban arra buzdította, hogy „Anglia történelmét a saját korabeli fiúk szemével lássa”. De mire betöltötte a nyolcéves kort, a királynő és Fülöp herceg úgy döntött, hogy Károlynak szüksége van más gyermekek társaságára a tantermi oktatás keretein belül, így ő lett az első trónörökös, aki a palotán kívül járt iskolába. Ahogy Fülöp fogalmazott, azt akarták, hogy Károly „gyermekkorától fogva elsajátítsa a többiekkel együtt az oktatás által megkívánt fegyelmezett viselkedést”.

1957 elején érkezett meg egy sofőr vezette királyi limuzinnal a Hill House iskolába (Knightsbridge, London). Az iskola diákjainak egyharmada Európából és más külföldi országokból érkezett, ami kozmopolita fényt kölcsönzött az intézménynek. Noha a szülei mindent megtettek, hogy hétköznapi környezetben nevelkedjen – busszal járt a játszóterekre, és felsöpörte a tantermek padlóját –, Károlynak nehezére esett megtalálnia a közös nevezőt a többi fiúval. Azon a tavaszon az iskolai sportnapról beszámoló híradás egy komoly herceget mutatott, aki bemutatta szüleit az osztálytársaknak, akik engedelmesen hajoltak meg előttük.

Károly tehetségesnek bizonyult az olvasás és az írás terén, a matematikával azonban meggyűlt a baja. Az első félévi bizonyítványa szerint „egyszerűen odavan a rajzolásért és a festésért”, és a zenei tehetsége is megmutatkozott. Azonban mindössze hat hónap elteltével az apja ragaszkodott ahhoz, hogy a fia kövesse a felső osztálybeli hagyományokat, és 1957 szeptemberében átíratta a hampshire-i Cheam Schoolba, ahová Fülöp is járt nyolcéves korában. Bár az intézményt 1645-ben alapították, haladó szellemben működött, és nem uralkodott benne a más bentlakásos előkészítő iskolákra jellemző kirekesztő légkör.

Károly ugyancsak félénk gyerek volt kilencéves korára, de jóval sebezhetőbb, mint az apja, aki gyökértelenül nőtt fel, mivel hosszú időre el kellett válnia az elhidegült szüleitől, András görög hercegtől és Viktória királynő dédunokájától, Aliz battenbergi hercegnőtől. Fülöp már fiatalon elsajátította a találékonyság készségét, ám szüksége volt az intézményi struktúrára. A Cheambe egy nem bentlakásos párizsi iskolából került, ahol rokonoknál lakott. Azonban hamar hozzászokott a körülményekhez, és jól elboldogult. Határozottan hitt abban, hogy a „spártai és fegyelmezett” légkör, ami segített neki kialakítani saját szilárd jellemét, ugyanerre vezetne a fia esetében is.

Károlyt azonban erős honvágy kínozta. Magához ölelte a plüssmackóját, és titokban gyakran sírdogált. „Mindig szerettem magam lenni, vagy legfeljebb kettesben valakivel” – emlékezett vissza. Trónörökösként csábító célpontja volt az iskolatársaknak, akik kigúnyolták elálló füle miatt, és a jó húsban lévő herceget „daginak” titulálták. A piszkálódásra az egyik válasza az volt, hogy a bokrok mögé bújt elszívni egy cigarettát, amit azon nyomban meg is utált.

Szokásává vált, hogy hetente levelet írt az otthoniaknak – ezzel vette kezdetét az írásbeli levelezés iránti szenvedélye. Az akkori idők hagyománya szerint két különböző igazgatótól is kénytelen volt elviselni az ütleget a szabályok megszegése miatt. „Azok közé tartoztam, akiknél a testi fenyítés elérte a célját – idézte fel komoran. – Soha nem követtem el újra a vétségeket.”

Károly törékeny testfelépítésű volt. Sokszor kínozta krónikus arcüreggyulladás, 1957 májusában pedig kórházba került, és kivették a manduláját. Az egykori First Lady, Eleanor Roosevelt másnap a Buckingham-palotában a királynőnél tett látogatása alkalmával úgy találta, hogy Erzsébet természetellenesen nyugodtan viselkedett, annak ellenére, hogy épp a fia egészségi állapota aggasztotta. Később ugyanennek az évnek a folyamán, amikor Károly az iskolában ágynak esett ázsiai influenzával, a szülei nem látogatták meg. (Mindkettejüket beoltották, így nem kellett tartaniuk a fertőzéstől.) Ehelyett, mielőtt elutaztak volna az októberi kanadai körútjukra, a királynő egy levélben búcsúzott el a fiától. A királynő és Fülöp herceg ugyancsak hivatalos úton voltak, ezúttal Indiában, amikor Károly tizenkét éves korában elkapta a kanyarót. Az anyakirályné megsajnálta az unokáját, és a Royal Lodge-ba vitette, hogy kényelemben tudjon lábadozni.

Az esetlen, lassú és kicsit túlsúlyos Károlynak nem volt tehetsége sem a rögbihez, sem a kriketthez, sem a focihoz – az iskolásfiúk körében presztízst jelentő sportokhoz. A vakációk alatt a Balmoral környéki helyi srácokhoz csatlakozott a krikettmeccsek alkalmával. „Magabiztosan kisétáltam a vonalhoz – emlékezett vissza –, de csak azért, hogy pár perccel később megszégyenülten forduljak vissza, miután egyetlen pontot sem tudtam szerezni”, majd a meccs hátralévő részét „egy pavilonban rostokolva töltöttem… Az apámmal és az egyik iskolatársammal folytatott gyakorlás nem vezetett eredményre”.

A Cheamben érzett magánya és boldogtalansága fájdalmasan nyilvánvaló volt a családja számára. A királynő ezt írta 1958 elején Anthony Eden miniszterelnöknek: „Károly elkezdett rettegni a jövő heti iskolakezdéstől – rossz előjel a második félévre nézve.” Tudta, hogy a Cheam „gyötrelem” a fia számára, ahogy Dermot Morrah – a királyi család által is jóváhagyott – életrajzában olvasható. Morrah szerint a királynő úgy vélte, hogy a fia „lassabban érik”.

Amikor a huszonegyedik születésnapjához közeledve megkérték, hogy írja le azt a pillanatot, amikor kisfiúként először döbbent rá, hogy ő trónörökös, Károly így válaszolt: „Azt gondolom, hogy ez egyfajta félelmetes, könyörtelenül nyomasztó érzés… és lassan rá kell döbbenned arra, hogy bizonyos kötelességek és bizonyos felelősség hárul rád.”

1958 nyarán azonban, miközben a Walesben, Cardiffban zajló Nemzetközösségi Játékok záróünnepségének televíziós közvetítését nézte Cheamben az igazgató irodájában néhány osztálytársával, olyan kellemetlen meglepetésben lett része, amire nem számíthatott előre. Váratlanul annak volt fültanúja, hogy édesanyja egy előre felvett beszédében megnevezte őt mint a walesi herceget – megalázó pillanat egy félénk, kilencéves fiú számára, aki elkeseredetten vágyott rá, hogy hétköznapinak tartsák, és aki már hat másik cím terhét cipelte. Már kisfiúként is különbözött a többiektől.

A walesi hercegi címéhez a Chester grófja cím is kapcsolódott, így most már nyolc titulust birtokolt – trónörökösként mindegyik az ő történelmi öröksége. Csak később tudta értékelni a címeit és rangjait, különösen a „Skót-szigetek ura” címet, mely megnevezés akkor illette meg, amikor a Skócia nyugati partjánál fekvő szigeteken tartózkodott. „Javíthatatlan romantikus vagyok – mondta –, és ez egy csodálatosan romantikus cím.”

Cheam lehangolóan ütött-kopott tantermeiben a fiatal hercegen továbbra is kifogott a matematika. De az angolóráin jeleskedett a memoriterekben, a szónoklatban, és bizonyságot tett kiváló emlékezőtehetségéről, amikor verseket szavalt vagy részleteket mondott el Shakespeare műveiből. A földrajzi magolnivalók a fejébe vésték az országok, fővárosok, szigetvilágok és félszigetek nevét, ami később hasznosnak bizonyult a külföldön tett utazásai során.

Károly Cheamben tett legfontosabb felfedezése az volt, hogy otthonosan érezte magát a színpadon – ami ugyancsak hasznos képesség egy közszereplő számára. A The Last Baron [Az utolsó báró] című, III. Richárdról szóló darabban játszott szerepére készülve órákat töltött azzal, hogy Laurence Olivier-t hallgatta egy Shakespeare III. Richárdjáról készült felvételről. 1961 novembere volt, és a szülei ismét külföldön tartózkodtak, ezúttal Ghánában. Helyettük az anyakirályné és Anna hercegnő nézte meg a trónörököst, aki Gloucester hercegét alakította, a torz testéről híres trónvárományost.

„Néhány perc múltán a színpadra cammogott egy borzalmas küllemű figura – írta az anyakirályné a lányának –, egy szemtelen pillantású, felkapaszkodott senkiházi, ferde ajkán borzalmas kifejezéssel; és megrökönyödésemre rá kellett döbbennem, hogy ez az én drága unokám!” Aztán még hozzáfűzte: „Nagyon jól alakította a szerepét, sőt tulajdonképpen meglehetősen visszataszítóvá tette!”

Károly nem kötött életre szóló barátságokat az első bentlakásos iskolájában töltött öt év alatt. Ahogy közeledett a Cheamben zajló oktatásának vége, az anyakirályné határozottan győzködni kezdte a szüleit, hogy az Eton College-ben folytathassa a tanulmányait, a Windsor-kastély közelében lévő ősi, bentlakásos intézményben. Tudta, hogy Fülöp a saját alma matere, a Gordonstoun felé húz, mely Skócia északkeleti felének egy elszigetelt részén fekszik.

1961 májusában a királynőnek írt levelében az anyakirályné úgy jellemezte Etont, mint ami „ideális az ő jellemének és vérmérsékletének”. Ha a Gordonstounba menne, olyan lenne, „mintha egy külföldi iskolába járna”. Joggal mutatott rá, hogy a királynő barátainak a gyermekei is az Etonbe jártak, nem beszélve arról, hogy így Károly rendszeresen láthatja majd a szüleit, és értesülhet a családi ügyekről. A végső érve unokája jövőbeli szerepét érintette – aki királyként az anglikán egyház legfőbb kormányzója és a hit védelmezője lesz –: „Nem keveredne semmiféle vitába egy olyan megrögzötten protestáns helyen, mint az Eton-kápolna!”

Hiába bizonyosodtak meg arról, hogy Károly gyűlölte a Cheamet, Fülöp még inkább hangsúlyozta a keménykezű oktatás értékét, azzal érvelve, hogy a Gordonstoun lenne a legmegfelelőbb hely a félénk fia számára. Azt állította, minden alap nélkül, hogy Károlyt még inkább gyötörné a honvágy, ha közel lenne a családjához, és hogy az Eton közelsége Londonhoz csak táplálná a sajtó kíváncsiságát. Ragaszkodott az elképzeléshez, miszerint Károlynak védelmet jelentene egy ilyen távoli iskola megközelíthetetlensége. A királynő Fülöp pártján állt, megpecsételve fia sorsát. Később kiderült, hogy az anyakirálynénak mindenben igaza volt.

„Egy egyenlőségen alapuló társadalom,
ahol »a hatalmasok fiait felszabadítják
a privilégiumok járma alól«.”

Károly és édesapja, Edinburgh hercege megérkeznek a Gordonstounba Iain Tennant kapitánynak, az igazgatótanács elnökének társaságában. 1962. május 1.

Manchester Daily Express/Getty Images

Második fejezet

*

Reggeli hideg zuhanyok

A királynő 1962. május 1-jén nem tartott a férjével, aki Károlyt a Gordonstounba vitte. Képesített pilótaként Fülöp a Királyi Légierő egyik skóciai támaszpontjára repült Károllyal, majd onnan autóval tették meg az út hátralévő részét. A campus, középpontjában egy szürke 17. századi kőépülettel (amit Sir Robert Gordon kör alakúra épített, a legenda szerint azért, hogy az ördögök ne tudjanak a sarkokba repülni), hét közönséges, előregyártott faépületből állt, melyeket azelőtt a Királyi Légierő barakkjaiként használtak. A tizenhárom éves herceget tizenhárom másik fiúval együtt a Windmill Lodge-ban szállásolták el, és ez egy olyan megpróbáltatás kezdetét jelentette, amit Károly egyenesen „börtönbüntetéshez” hasonlított.

Az iskola alapítója Kurt Hahn volt, a haladó szellemű zsidó pedagógus, aki korábban Rhodes-ösztöndíjas volt Oxfordban, és Németország déli részén működtetett egy Salem nevű iskolát. Hitler hatalomra jutását követően menekült Nagy-Britanniába. 1934-ben alapította meg a Gordonstount, ahol Fülöp herceg az első diákok közt volt. Az iskola jelmondata így szólt: „Több van benned.”

Hahn azt tűzte ki célul, hogy az intellektus mellett a jellemet is fejlessze. Platónnak Az államban hangoztatott idealista elképzelését vallotta, ahol addig „nem lehet nyugta a bajoktól az államnak”, amíg „vagy a filozófusok nem veszik át a királyi hatalmat, vagy pedig a jelenlegi, úgynevezett királyok és uralkodók nem fognak becsületesen és komolyan filozofálni, s amíg nem esik egészen egybe az államhatalom a filozófiával”.{3} A jövőbeli uralkodásán elmélkedve Károly a filozófus királlyal azonosult, amiben később a jó szándékú tanácsadók is támogatták, egy „aktivista” uralkodó gondolata mellett szállva síkra, aki széles körű világlátását az alattvalóira is ráerőltetné. A gordonstouni élmények hatására tette Károly később magáévá a platóni filozófia eszméit.

A Gordonstounban a jellemépítés középpontjában a fizikai megmérettetések álltak. A próbatétel a fiúk ruházatával (egész évben rövidnadrágot viseltek) és lakhatási körülményeivel vette kezdetét (a zord hálótermekben mindig kitárták az ablakokat). Akiknek az ablakok közelében volt a priccse, a téli hónapokban gyakran azzal szembesültek, hogy a hó halmokban áll a takarójukon.

A nap reggeli előtti futással kezdődött, amit jeges zuhany követett. „Emlékezetes élmény volt, különösen a téli hónapokban” – idézte fel az emlékeit Somerset Waters, Károly egyik iskolatársa. A herceg azonban annyira hozzászokott a reggeli rituáléhoz, hogy felnőttként továbbra is mindennap hideg zuhanyt vett az inasa által előkészített forró fürdő után. A fiatalabb diákoknak a bátorságukat is próbára kellett tenniük egy sor kihívás révén, melyeket egy katonai jellegű „gyakorlópályán” teljesítettek, többek között például át kellett kelniük egy széles, jéghideg folyó felett egy kifeszített kötélen.

Hahn célja egy egyenlőségen alapuló társadalom létrehozása volt, ahol „a hatalmasok fiait felszabadítják a privilégiumok járma alól”, és ez a világkép tökéletesen megfelelt Fülöpnek, amikor ott töltötte a diákéveit. Magabiztossága és északi érzékenysége segítette abban, hogy alkalmazkodjon az intézmény követelményeihez. Születésétől fogva atletikus testfelépítésének köszönhetően mind a krikett-, mind pedig a gyeplabdacsapatnak a kapitánya lett, és kiválóan megtanult vitorlázni is.

Károlyban azonban nem volt meg sem apja alkalmazkodó természete, sem viszonylagos anonimitása, és hiányzott belőle a tiszteletet parancsoló fizikai fölény. Társadalmi helyzetének és trónörökös voltának a terhét viselve képtelennek bizonyult arra, hogy érvényre juttassa az akaratát, és már az első naptól áldozatként bántak vele. „A zaklatás gyakorlatilag intézményesítve volt, és nagyon durván művelték” – mesélte John Stonborough, Károly egyik osztálytársa.

A herceg hálótermének felügyelője Robert Whitby volt, „egy különösen elvetemült alak – idézte fel Stonborough. – Rosszindulatú volt, egy klasszikus kekeckedő, egy gyenge ember. Ha nem kedvelt valakit, a tudomására is hozta. Gonosz volt Károllyal.” Whitby a többi felügyelőhöz hasonlóan az idősebb fiúkra bízta a csoport működtetését, akik egyfajta rögtönítélő bíráskodást gyakoroltak, ritualizált pszichikai és fizikai kényszert alkalmazva, többek között például a hideg zuhany alá lógatták a fiúkat egy szennyeskosárban.

„Károly meglehetősen gyors felfogású volt – mondta Stonborough. – Az órákon mellettem ült, de nem hívta fel magára a figyelmet azzal, hogy jelentkezett vagy okoskodott volna. Szépen haladt, és nagyon szorgalmas is volt. Nehezen lehetett szóba elegyedni vele, mert visszahúzódó és félszeg volt, és feszültté vált, ha be akarták vonni a társalgásba. Nagyon magának való volt.” Hogy legyőzze veleszületett hallgatagságát, a walesi herceg büszkén mondta fel fejből Lincoln gettysburgi beszédét.

Kevesen tartottak vele, amikor az étkezőbe vagy az osztályterembe ment. Azokat a fiúkat, akik megpróbáltak barátkozni vele, „szürcsölő” hangok kíséretében kigúnyolták. Évekkel később Károly szemmel látható gyötrelemmel panaszkodott, hogy az emberek az iskolásévek óta „kerülnek engem, mert nem akarják, hogy nyalizókként tekintsenek rájuk”.

A Cheamben az elálló fülei miatt csúfolták, mellyel kapcsolatban Dickie Mountbatten eredménytelenül noszogatta a szüleit, hogy sebészeti úton korrigálják. A házak közti rögbimeccsek alkalmával a csapattársai és az ellenfelek egyaránt elpüfölték Károlyt a dulakodás közepette. „Soha nem láttam, hogy ezeket viszonozta volna – emlékezett vissza Stonborough. – Végtelenül sztoikus volt. Soha nem ütött vissza.”

Éjszaka a hálóteremben a zaklatók rosszindulatúan és kegyetlenül kínozták Károlyt, aki részletesen beszámolt az eseményekről a barátainak és a rokonainak írt gyötrődő hangú leveleiben, ami egyfajta terápiává vált, és amihez élete során többször is folyamodott. Mivel képtelen volt arra, hogy a társai vagy a felügyelő előtt kimutassa kétségbeesését, a papíron szabadult meg a lelki terheitől. „Alig tudok aludni… mert horkolok, és mindig fejbe csapnak – írta az első évben. – Ez maga a pokol.”

Fülöp a leveleiben azt tanácsolta, hogy legyen kitartó, próbáljon kemény maradni, de a második félév után a királynő rövid ideig azt fontolgatta, hogy átíratja Károlyt a Westminsterbe, egy londoni fiúiskolába, vagy Etonbe. Konzultált Christopher Trevor-Robertsszel, egy együttérző és tehetséges pedagógussal, aki már az alkalmazásában állt, és segítette a gyermekeit a tanulmányaikban. Trevor-Roberts felismerte, hogy Károly „egyszerűen nem az a kemény és talpraesett fajta”, és hogy egy gondoskodóbb környezet inkább a javára válna. A királynőt nem győzte meg, Fülöp szemében pedig tarthatatlannak tűnt, hogy megfutamodjanak az alma materéből. Ez annak megerősítése lett volna, hogy a fia gyenge.

Károly menedékre lelt Iain Tennant kapitány és felesége, Lady Margaret közeli otthonában. A hölgy a királynő egyik gyermekkori barátjának, David Airlie-nak (a 13. grófnak) a testvére volt. Tennant mint a Gordonstoun tanácsának elnöke meghosszabbíthatta a hétvégi látogatások kiváltságát, amikor Károly „kizokoghatta magát” – fogalmazott Sir Malcolm Ross, aki sokáig a királynő tanácsadója volt.

„Iain és Margy valójában megmentették őt a teljes kétségbeeséstől” – mesélte David Airlie felesége, Virginia. Az anyakirályné, aki gúnyosan „annak a Gordon’s Town néven ismert dicső, egészséges rózsaágyásnak” titulálta Károly iskoláját, szintén minden tőle telhetőt megtett, hogy megvigasztalja az unokáját, mégpedig úgy, hogy amilyen gyakran csak módjában állt, meghívta őt magához Birkhallba, a Balmoral-birtokon található otthonába, mely hatvanöt mérföldre feküdt az intézménytől.

Károly nagyon fontos támogatójának bizonyult a mindennapok során Donald Green, a királyi testőr, aki idővel apafigurává vált az életében. Green közel két méter magas és jól öltözött volt, egy Land Rovert vezetett, és kicsit „James Bond-osnak tűnt” a többi fiú szemében. Green Károly megbízható barátja volt, bár alig tudott bármit is tenni a zaklatás ellen, ami a hálótermekben zajlott. Ez a barátság, melyet Károly könnyebben kötött meg, mint a kortársaival, az alapjává vált az élete folyamán követett mintának, miszerint mindig inkább az idősebbek társaságát kereste.

1963 júniusában, a második tanév alatt Károly az iskolai vitorláson, a Pintán elhajózott a Lewis-szigetre. A fiúkat elvitték egy pubba a Stornoway-öbölben található faluba, ahol a tizennégy éves herceg egy cherry brandyt rendelt. „Kimondtam az első ital nevét, ami eszembe jutott – emlékezett vissza –, mert korábban már ittam ilyet a vadászatokon, amikor hideg volt.” Károly nem tudott arról, hogy a pubban jelen van az egyik bulvárlap riportere is, és az ivászat területére kiskorúként tett kiruccanása szalagcím lett a pletykalapokban, miközben „az egész világ a feje tetejére állt körülöttem”. Ez volt az első a számtalan alkalom közül, amikor a sajtó kellemetlen módon tolakodott be az életébe.

Ezek után a Metropolitan Police elbocsátotta Don Greent, megfosztva így Károlyt egy szövetségesétől és bizalmasától. Károly vigasztalhatatlan volt, és később ezt mondta: „Soha nem tudtam megbocsátani, hogy ezt tették… Úgy éreztem, hogy vége a világnak.” Felnőttként tartotta a kapcsolatot Greennel, minden évben küldött neki karácsonyi üdvözlőlapot. Amikor Green elhunyt vastagbélrákban, Károly egy csodálatos koszorút és részvétnyilvánítást küldött.

A herceg a tanulmányai során – a szónoki képességeitől eltekintve – közepes sikerrel teljesített, azonban kreatív menedékre talált a művészeti tanteremben, egy huszonéves, kissé kimerült tanár, Robert Waddell birodalmában. A herceg a fazekasságot választotta a festés helyett, ahogy később bevallotta, „féleszű módon”. A fazekaskorong mégis pezsdítően hatott a fantáziájára, és Károly bizarr formájú, furcsa állatok formáit öltő csuprokat alkotott, melyeket zavarban lévő szüleinek és testvéreinek ajándékozott karácsonyra.

A klasszikus zene is gyógyírként szolgált számára. „Gyönyörűségét” lelte abban, ha csellón játszott. A nagyanyja vitte el Jacqueline du Pré koncertjére, ami arra indította, hogy tizennégy éves korában elkezdjen játszani a hangszeren. „Annyira gazdag, mély hangja volt… – idézte fel. – Még soha nem hallottam ilyen hangot.” De nem volt jó kottaolvasó, és nehezen vette rá magát, hogy rendszeresen gyakoroljon. „Reménytelen eset vagyok” – jelentette ki az első előadásai egyikét követően.

A Gordonstounban majdnem kiirtották Károly bimbózó érdeklődését Shakespeare iránt, miután ő és az osztálytársai „végigrohantak” a Julius Caesaron a szabványosított tesztek kedvéért, és „jobbára érzéketlen” maradt a művel szemben. A Mester csak az új irodalomtanár 1964-es érkezése után kelt életre; ő volt Eric Anderson – a művészettanárhoz, Waddellhez hasonlóan, ugyancsak a húszas éveiben járt –, aki arra buzdította Károlyt, hogy Shakespeare több darabjában is lépjen fel.

Az első szerepét az V. Henrikben alakította, ami, ennek megfelelően, Károly egyik legkedvesebb színdarabja lett. Andersont feszélyezte, hogy a trónörökösnek adja a király szerepét, így Károly inkább Exeter hercegét játszotta, és izgatottan „mondta el nagyszerű beszédét a francia udvarban”. Évekkel később a herceget „lenyűgözte” Kenneth Branagh Henrik-alakítása Stratford-upon-Avon-ben. Branaghnak a műről készített filmes feldolgozását legalább háromszor megnézte.

1965 novemberében ő játszotta a Macbeth címszerepét. Macbeth az ő értelmezésében, Anderson szerint, „egy érzékeny lélek volt, aki nem rá jellemzően viselkedik rajta kívül álló erők miatt”. Károly izgatottan írta egyik rokonának, hogy előreláthatólag „mami és papa” is elmegy megnézni a harmadik előadást. De amint „ott feküdtem és vergődtem” a színpadon, „csak az apám hangját hallottam, azt, hogy »Ha-ha-ha!«”. Előadás után megkérdezte Fülöp herceget: „Miért nevettél?” „Úgy hangzott, mintha a Goons műsora ment volna” – válaszolta az apja; ezzel kést forgatott meg egy fiatalember szívében, aki sóvárogva vágyott az elismerésre.

Hasonló csalódást okozott Fülöpnek a csapatsportok terén, bár jelentős fejlődést mutatott az inkább egyénileg űzött horgászatban és a hagyományosan a felső tízezer által kedvelt vadászatban. Tizenhárom évesen Károly elejtette az első szarvasbikáját, és magát megacélozva nézte végig, ahogy a szolgálók a balmorali domboldalban kizsigerelik a nagyvadat.

Lassan hozzáedződött ahhoz, hogy fácánok százait lövik le Sandringham fagyos mezőin, azon a nyolcezer hektáros norfolki birtokon, melyet Viktória királynő hozott létre 1862-ben a majdani VII. Eduárd király számára. A rókavadászaton a kutyák csaholása és a hajtók kürtjei hallatán gyermekkorában „borsódzott a háta”. De a szülei nem hódoltak a hajtóvadászatnak, és az ugratástól való félelme Károlyt évtizedekig távol tartotta ettől az időtöltéstől.

1961-ben, tizenkét éves korában elkezdett lovaspólózni, alig várva, hogy apja nyomdokaiba lépjen. A lovaspólóban való jártasságot hendikeppel mérik, ami az újoncok esetében mínusz 2-ről indul, és a legjobb játékosok esetében maximum 10 lehet. Fülöp hercegnek sportpályafutása csúcsán 5-ös volt a hendikepje, aminek alapján a „high goal” versenykategóriájába sorolták. Amikor az apja javasolta, hogy próbálja ki ezt a sportot, Károly úgy fogalmazott, hogy „alig vártam”. „Legalább a földön maradsz” – mondta Fülöp, arra célozva, hogy rókavadászat közben kerítéseken kell átugratni. És a krikettel szemben, ahol a sátorban kényszerült tölteni az idejét, „a pálya mellett lehet maradni a meccs egész időtartama alatt”.

1964-re Károly egyre komolyabban elkötelezte magát a sport mellett. Windsorban egy falovon gyakorolva tanulta meg elütni a labdát, majd eljutott a pónilovon való bot- és labdajátékig, mindezt Fülöp figyelő tekintetétől kísérve. Abban az évben Károly edzőmeccseket kezdett játszani Fülöppel a Household Brigade Lovaspóló Klubban a Windsor Great Park Smith’s pályáján. Bár Fülöp továbbra is folyton a hibát kereste benne, Károly mégis bálványozta őt. Az ifjú herceg kezdte felvenni apja modorosságait: a fél karját a háta mögé téve járt, a jobb mutatóujjával gesztikulált, a kezét összekulcsolta a nyomaték jeléül, és a bal karján feltűrte az ingujját.

Azzal a megújult elhatározással, hogy megerősítse fia önbizalmát, Fülöp arra a rendkívüli elhatározásra jutott, hogy tizenhét éves korában két félévre elküldi őt Ausztráliába az isten háta mögötti Timbertopba, ahol a melbourne-i Geelong Church of England Középiskola vadonbeli tagozata működött. Eltekintve Líbiába és Máltára tett utazásaitól, melyekre ötéves korában a szülei nemzetközösségi körútjának befejeztével, a Britannia fedélzetén került sor, ez volt az első alkalom, hogy Károly elhagyta Európát.

Fülöp David Checkettset, a lovászmesterét – a logisztikáért felelős szárnysegédet – bízta meg azzal, hogy felügyelje fia kint tartózkodását. A többi királyi tanácsadóval ellentétben a harminchat éves Checketts egyértelműen középosztálybeli származású volt. Egy állami középiskola elvégzése után a Királyi Légierőnél szolgált. Gyakorlatias viselkedése megnyugtatóan hatott a bizonytalan hercegre.

Károly és Checketts 1966 februárjának elején érkezett meg Ausztráliába. Több mint háromszáz riporter és fényképész ijesztő tömege fogadta őket, amit a herceg összeszorított fogakkal tűrt. Timbertopban egy gondosan megválasztott szobatárssal, a Geelong főszolgájával osztozott egy hálószobán és egy nappalin.

A herceg felszabadultnak érezte magát ebben a formalitásoktól mentes országban, ahol – ahogy hamar felismerte – „nincs olyan, hogy arisztokrácia, vagy bármi hasonló”. Életében először annak alapján ítélték meg, hogy „milyennek látnak az emberek, és hogy miképpen éreznek veled kapcsolatban”. A diákok és a tanárok közéjük tartozóként bántak vele, és meglepetésére alig gyötörte a honvágy. Egy kicsit cukkolták azzal, hogy „Pommie”-nak nevezték, ami az ausztrál szleng kifejezés az angolokra, de nem kellett szembenéznie a Gordonstounban honos szadista zaklatással.

A fiúk csak mérsékelt hangsúlyt fektettek a tanulásra. A Timbertopban a fizikai kihívások játszották a főszerepet, amit Károly örömmel használt ki, és amiben meglepően sikeresnek bizonyult. Vállalkozott a vidéket átszelő gyalogos expedíciókra a tikkasztó hőségben, nem kevesebb mint hetven mérföldet megtéve három nap alatt – és útközben öt csúcsot megmászva –, miközben az éjszakákat fagyoskodva töltötték a hálózsákjukban. Büszkén számolt be a teljesítményéről az otthoniaknak írt leveleiben.

Találkozott piócákkal, kígyókkal, óriáshangyákkal és tölcsérhálós pókokkal, és a többi diákkal együtt fát vágott és hasogatott, disznót etetett, szemetet szedett és kipucolta a légycsapdákat – „undorító üvegedények voltak, melyekben legyek és nagyon régi húsok áztak”. Fizikailag jobban próbára tette ez az élmény, mint a Gordonstoun, „de remek volt a jellem számára, sok szempontból szerettem is, és sokat tanultam belőle”. A saját jószántából, a megfelelő körülmények között mutatta meg a szívósságát, és bebizonyította az édesapjának, hogy valójában nem puhány.

Hétvégenként David Checketts családjának társaságában a hétköznapi életet élvezte a farmon, melyet Checkettsék Lillydale kisvárosának a közelében béreltek. Átadta magát a horgászat iránti szenvedélyének, segített David feleségének, Leilának a konyhában, játszott a három gyermekükkel, és pizsamában tévézett. A teljesen nyugodt körülmények közt tökélyre vitte az utánzótehetségét, és a The Goon Show című rádiós műsorban szereplő kedvenc karakterei megszokott gegjeit adta elő, mely műsor a „legnagyobb bánatára” 1960-ban megszűnt. Az egyik legjobb teljesítménye Peter Sellers fejhangú „Bluebottle”-ja volt.

Károly kedvét lelte a Goonsra jellemző merő bohóckodásban (Seagoon: „Várj! Van egy meglátásom!” Grytpype-Thynne: „Meg ne lássam!”). Az élete során később hasznát vette az abszurditás iránti érzékének, mely a nyomasztó körülményeket volt hivatva ellensúlyozni. A Goons-féle tipikus brit humor a szabályok felrúgásáról szólt, ami különösen hátborzongató örömöt jelentett a trónörökös számára.

Egy Pápua Új-Guineára tett négynapos kirándulás keltette fel Károlyban azt az antropológiai érdeklődést, amit később az egyetemen teljesített ki. Ez az élmény felnyitotta a szemét azokra a népszokásokra és művészeti formákra, melyekkel kapcsolatban gyötörte az aggodalom, hogy az „európai normák” megsemmisítik őket – ez a téma a modern életet illető erőteljes szkepticizmusának szerves részévé vált. Egy anglikán missziónál szállt meg, és szabadon járt-kelt az egyik közeli faluban, ahol tanúja lehetett az imádkozással gyógyításnak, és részt vett a helyiek szertartásaiban.

Egy vasárnapi istentisztelet alkalmával átérezte a nemrégiben a kereszténységre áttért „primitív” emberek tisztaságát, akik „a vallás teljes szellemiségében osztoztak”. Az anglikán apácákra nagy hatást gyakorolt Károly kíváncsisága és szerény modora. Egyikük meghatottan tapasztalta, hogy a herceg „úgy érkezett közéjük, mint valami fogoly”, és „a szemük láttára vált szabaddá”.

A Timbertopban Thomas Garnett igazgató elbeszélése szerint „nagyszerű vezetőnek bizonyult”, amikor a gyalogtúrák alkalmával az alsóbb éves fiúk felügyeletével bízták meg. Károly ráadásul rájött, hogy „az ausztrálok mennyire értékes emberek”. A társaságához tartozott egy hölgy is, aki egy évtizeddel később a bizalmasává vált. Egy melbourne-i táncmulatságon találkozott Dale Harperrel, egy gazdag üzletember életvidám, szőke lányával. Majdnem egy évvel idősebb volt nála, és vidám, élénk természete miatt ragadt rajta a Károly által adott beceneve, a „Kanga”.

Károly főként azért élvezte az Ausztráliában töltött hat hónapot, „mert annyira eltért attól, amit ki nem állhatott a Gordonstounban” – mondta az egyik tanácsadója, felidézve azt a megfélemlítő közeget, ami miatt a herceg annyit szenvedett. A bátorságáról is tanúbizonyságot tett a közel ötven hivatalos kötelezettsége során, mégpedig akkor, amikor először kellett nagyobb sokaság előtt megnyilvánulnia. „Összeszedtem a bátorságomat, odamentem és szóltam az emberekhez – idézte fel. – Ez váratlanul valami egészen új érzést szabadított fel bennem, és ezt követően már sokkal könnyebben tudtam kapcsolatot teremteni és beszédet tartani.” Az ausztrálok mindazonáltal „egy barátságos, intelligens, természetesen viselkedő, jó humorérzékkel megáldott fiút ismertek meg benne – mesélte Garnett –, akire nem mindennapi feladat vár még az életben.” Amikor Károly 1966 júliusában búcsút vett tőlük, a pajtásai harsány kiáltással köszöntek el tőle: „Háromszoros éljen Károly hercegnek – az igazi pernahajder Pommie-nak!” A herceg válaszképp szélesen mosolygott.

Ahogy David Checkett megállapította: „Egy fiúval utaztam ki, és egy férfival tértem vissza.” Ez talán némiképp túlzás, de a szárnysegéd rátapintott a hercegben kialakuló magabiztosságra, amihez hozzájárult még az immár sokkal fittebb és karcsúbb fizikuma is. Egy hosszabb balmorali nyári vakációt követően Károly 1966 őszén tért vissza a Godronstounba az utolsó tanévére. Robert Chew igazgató kinevezte őt a fiúk vezetőjévé, a Platóntól kölcsönzött kifejezéssel élve „őrré” – Az állam című Platón-dialógusban ők a városállam védelmezői. A rangja miatt sokan kétkedve fogadták ezt a kinevezést, annak ellenére, hogy Károly képzett volt: korábban ellátott már vezetői pozíciót a Windmill Lodge-ban, és jó értékelést kapott a Timbertopból is.

Őrként a herceg kiváltságai közé tartozott, hogy saját hálószobát kapott a Robert Waddell számára fenntartott lakosztályban. Károly unokatestvére és keresztfia, Timothy Knatchbull szerint, aki később maga is ebbe az iskolába járt, Waddell a „Gordonstoun csendes alteregója volt”: „Fecsegő és kissé sznob természetével… kicsit olyan volt, mint egy viktoriánus matróna. A Gordonstoun csodálatos másik arcát jelentette, aki távol állt a csontos térdű bagázstól.”

Waddell új jelenség volt a fogékony ifjú herceg számára, aki egy domináns apának, illetve édesanyja zárkózott és mindent tiltó férfi tanácsadóinak a felügyelete alatt cseperedett fel. Waddell esztétikai érzékenységgel és megértő természettel bírt, és elhatározta, hogy Károlyt művészet- és zeneértő emberré képezi, így fejlesztve tovább azokat a készségeket, melyeket az anyakirályné ültetett el benne. Mozart mellett megismertette Vivaldi zenéjével, és együtt léptek fel a skót arisztokraták által adott hétvégi házi vendégségeken. A művészettanár zongorázott, Károly pedig csellón játszott. Waddell az irodalmi művek széles skálájával is megismertette a herceget, és Checkettshez hasonlóan elnézte neki a Goons iránti rajongását, akik ekkorra már hanglemezeken is elérhetővé váltak.

Amikor megalapította a Gordonstount, Kurt Hahn különös hangsúlyt helyezett a közösség szolgálatára. Minden diáktól elvárták, hogy önkéntes szolgálatot vállaljon, akár az iskolai tűzoltó egyesületben, akár a tengeri vízimentő csapatban vagy a hegyi mentők csapatában, akik a Grampian-hegységben tevékenykedtek. Életmentő bizonyítványa birtokában Károly a tengeri vízimentők alakulatához csatlakozott. A fiúk belevetették magukat az Északi-tenger egyik öblének, a Moray-torkolatnak a jeges vizébe, és mentési szimulációkat gyakoroltak kötelekkel és mentőmellényekkel. Az sem számított, hogy valójában senki sem riasztotta őket, hogy bárkit is megmentsenek a vízbe fúlástól. A fontos az volt, hogy tettre késznek érezték magukat, ami valódi és jelentőségteljes tapasztalatot jelentett – olyan tapasztalat volt, aminek Károly walesi hercegként hasznát vette a jótékony szervezetei által támogatott tizenévesek esetében.

1966. november 14-én a királynő és Edinburgh hercege a windsori kastélyban rendezett fogadással ünnepelték meg legidősebb fiuk tizennyolcadik születésnapját, melyen százötven fiatalt szórakoztatott a Quiet Five, egy szerény sikerekkel bíró együttes, akik nem sokkal korábban adták ki Simon és Garfunkel Homeward Bound című dalának feldolgozását. Károly addigra már lelkes táncosnak számított, a neves Madame Betty Vacani oktatta őt, a húgát és az udvaroncok gyermekeit a Buckingham-palotában tartott magánórákon. „Mélyen él bennem a ritmus – ismerte be Károly. – Amikor meghallom a zene ritmusát, úgy érzem, talpra kell pattannom, és táncolnom kell.”

Néhány héttel később államtanácsossá nevezték ki, s ilyenformán csatlakozott a királyi család három további tagjához – a királynő húgához, Margit hercegnőhöz, a nagybátyjához, Henrik herceghez (Gloucester hercegéhez), valamint az anyakirálynéhoz –, akiket felruháztak azzal a hatalommal, hogy eljárjanak a királynő nevében, amikor ő külföldön tartózkodik, és lehetővé vált Károly számára, hogy régens legyen, ha a királynő fizikai vagy mentális egészsége megrendülne. Annak a pillanatnak a visszhangjaként, amikor walesi herceggé lett, az új kötelezettségéről a Hatórai Hírek egyik tudósításából értesült. Később nem kevés iróniával így nyilatkozott: „Feltételeztem, hogy nem várt rám sok tennivaló, és nem indultam hanyatt-homlok bepakolni a holmimat.”

1967 júliusában, a Gordonstounban töltött ideje fennmaradó részében Károly arra összpontosított, hogy készüljön az A szintű vizsgáira – Nagy-Britanniában ezeket a vizsgákat követelik meg az egyetemi felvételihez. A herceg rettegett mindenféle vizsgától. Ez a megmérettetés „heves pánikot” váltott ki belőle, nem utolsósorban azért, mert a trónörököst nyilvánosan a kortársaihoz mérték. Amikor két évvel korábban letette az O szintű vizsgáit – a tizenhat évesek alapszintű vizsgáit –, mind a hat sikeresnek bizonyult: az angol nyelv, az angol irodalom, a latin és a francia nyelv, a történelem, valamint a mumusa, a matematika, amit második nekifutásra teljesített. Ezúttal egy közepes B értékelést kapott történelemből és C-t francia nyelvből, bár a történelemből írt esszéjét „kiválóra” minősítették.

Jelentős tény, hogy a Moray Firth partjain töltött öt év során csak az idősebb oktatóival, Eric Andersonnal és Robert Waddell-lel kötött tartós barátságot, a kortársaival nem. Megértő természetük és társaságuk révén mindketten segítséget nyújtottak Károlynak abban, hogy megbirkózzon a macsó környezettel. A közvélemény szemében Károly mindig korrekt, kötelességtudó és látszólag érett személyként jelent meg, ugyanakkor szociálisan továbbra is esetlen és érzelmileg éretlen maradt, még akkor is, ha koravénnek tűnt.

Amikor a szüleivel Balmoralba utazott július végén, engedelmesen kijelentette, hogy a Gordonstoun önuralomra és önfegyelemre tanította, és „formát, alakot és rendet” hozott az életébe, bár ő maga valójában szétszórt volt. A szülei meglepő módon elismerték a királyi életrajzírónak, Dermot Morrahnak, hogy a Gordonstoun-kísérlet nem felelt meg a várakozásaiknak, és hogy Károly „nem volt odavaló”. Morrah To Be a King [Királynak lenni] című, 1968-as könyvében, melyet Károly korai éveiről írt, azt állította, hogy az iskola csak „még inkább magába fordulóvá” tette őt. Már a hatvanas éveiben járva a herceg még mindig a Gordonstounban érzett boldogtalanságára panaszkodott. „Semmit sem tud elfeledni” – mondta az unokatestvére, Pamela Hicks.

A Gordonstounban töltött évek mégsem bizonyultak haszontalannak, és az iskoláztatása bizonyos szempontból jó hatással volt rá, aminek homályos felismerése csak évek múlva következett be. „Talán nem szívesen ismeri be, de a gordonstouni tanulmányainak nem várt folyománya lett a kitartása és a céltudatossága” – vélte John Stonborough.

A Gordonstoun sokkal európaibb tapasztalatot nyújtott, mint egy hagyományos angol bentlakásos iskola, ami hozzájárult ahhoz a globális perspektívához, mely Károly sok jótékonysági kezdeményezését meghatározza. „A Gordonstoun nem változtatta őt a jellegzetes felsőosztálybeli típussá – mondta James Knox, egy volt etoni diák, aki Skóciában nevelkedett. – Minden boldogtalanság ellenére jobban megacélozta őt, és kevésbé vált konvencionálissá.”

„Az az elképzelésünk, hogy
Károly herceget a lehető legtermészetesebb életmód felé tereljük.”

Károly kenyeret szeletel Trinity College-beli lakrészének konyhájában. Cambridge, 1969 áprilisa

David Steen/Associated Newspapers/REX/Shutterstock

Harmadik fejezet

*

Egy vagyon várományosa

Károly elfogadott tényként tekintett arra, hogy a szülei egy sor magas rangú személyiségből álló bizottsággal egyetemben, melyben többek közt helyet kapott Harold Wilson miniszterelnök, Robin Woods windsori dékán és Louis Mountbatten, Károly nagybátyja, már jóval a gordonstouni bizonyítványosztását megelőzően döntöttek a jövőjét illetően. Dickie Mountbatten és Fülöp herceg erőteljes ösztönzésére Károlyt felvették a Trinity College-ba, Cambridge-be, aztán a dartmouth-i Királyi Haditengerészeti Főiskolára, majd tengerésztisztként szolgált az édesapja és a dédnagyapja, V. György nyomdokaiba lépve, akit a „Tengerészkirály” elnevezéssel illettek.

Figyelemre méltó azonban, hogy Károly volt az első trónörökös, aki beiratkozott egy egyetemre, hogy diplomát szerezzen. VII. Eduárd ellébecolt Cambridge-ben és Oxfordban, V. György előadásokat hallgatott Oxfordban, és ugyanígy tett VIII. Eduárd is, aki két évig kitartott, illetve VI. György elvégzett egy évet Cambridge-ben. Károly herceg belenyugodott a választásba, hogy az 1209-ben alapított intézménybe kell járnia, részben annak tiszteletre méltó hagyományai és „ragyogó építészete” miatt, de azért is, mert közel esett Sandringhamhez és annak fácánvadász helyeihez. Itt édesanyja lehetővé tette számára, hogy használja a Wood Farmot, a zegzugos, téglából és kőből épült tanyaházat, melynek öt hálószobája volt, és csodálatos kilátás nyílt belőle az Északi-tengerhez vezető lápvidékre.

„Az az elképzelésünk, hogy Károly herceget a lehető legtermészetesebb életmód felé tereljük” – jelentette ki Richard Austen „Rab” Butler, a Trinity igazgatója a fiatalember 1967 októberi megérkezése előtt, majd hozzátette, hogy a herceg nem részesül „különleges elbánásban”. Annak ellenére, hogy törekedtek „hétköznapi” környezetet biztosítani a trónörökös számára, Károlyt minden emlékeztette a történelmi kötődéseire, kezdve egyik ősének, VIII. Henriknek, a Trinity College alapítójának a szobrával, mely a Nagy Kapunál pillantott le rá.

Egy sor tudós, köztük Butler és Sir Denis Marrian, a Trinity adjunktusa konzultált Fülöp herceggel, hogy összeállítsák a megfelelő tanmenetet. A függetlenség első hevében a tizennyolc éves Károly visszautasította ezt a tervezetet, melyet a leendő uralkodói szerepét szem előtt tartva határoztak meg számára olyan tantárgyakkal, mint például az alkotmányjog, a tanácsadói pedig engedtek a kívánságának. Károly választása az antropológiára (amely iránt a timbertopi tartózkodása alatt tett pápua új-guineai látogatása óta érdeklődött) és a régészetre esett (a gordonstouni évek során ásatásokon vett részt a morayshire-i barlangoknál).

„Úgy gondoltam, hogy ez megismételhetetlen lehetőség: hogy valami történelem előtti dologgal foglalkozzam, hogy megismerjem a korai társadalmakat és a legprimitívebb embercsoportokat” – idézte fel Károly. Eltökélt volt, hogy megértse „az ember, az emberiség, test és lélek legalapvetőbb mozgatórugóit”.

Károly elkülönítve élt kiváltságos elhelyezkedésű lakásában, a New Court második emeletén lévő elsőrangú lakosztályában, melyet ritkán adtak ki elsőéves hallgatóknak. A nappalija, a hálószobája és az apró konyhája szabvány minőségű íróasztallal, asztallal, kanapéval és egyszerű székekkel volt bútorozva, egy vasból készült ágykeret és egy kis fiókos szekrény társaságában. Miután augusztusban szemügyre vette a lakosztályt, a királynő elküldte a „kárpitosát” (a gondnokot, aki a Sandringham House felügyeletét is kézben tartotta), hogy szőnyegeket és függönyöket helyezzen el, valamint hogy szerezzen puha matracot a spártai ágyra. A nagyanyja is megpróbálta színesebbé tenni a lakás légkörét egyik kedvence, a norfolki festő, Edward Seago egy festményével. Míg a többi hallgatónak a New Court alagsorában található közös mosdókat kellett használnia, a Palota saját fürdőszobát építtetett Károly lakosztályához.

Volt egy szoba Károly nyomozója számára, és David Checkettset is elszállásolták itt, aki immár hivatalosan is az udvaronca lett, és a herceg magánjellegű ügyeit intézte. Checkettshez olyan speciális telefonvonalakat vezettek be, hogy szükség esetén bármikor el tudja érni a Buckingham-palotát. Akárcsak a többi hallgatóhoz, társadalmi rangjuktól függetlenül, a herceg mellé is kijelöltek egy „megágyazót”, egy középkorú asszonyt, aki mindennap megágyazott neki, kitakarította a szobáját, és teát szolgált fel. A nyomozó Károly szennyesét tartotta szemmel, nehogy lopás történjen.

Rab Butler volt Károly általános tanácsadója. A korábbi pénzügyminiszterről, aki két alkalommal alulmaradt a Konzervatív Párt vezetéséért vívott küzdelemben, néhányan úgy vélekedtek, hogy „a legjobb miniszterelnökünk lehetett volna”. Az anyakirályné nagyon kedvelte, és „nagyszerű személyiségnek” tartotta, aki „manapság egyike a kevés bölcs embernek, és – amellett, hogy államférfi – van humorérzéke”.

Károly lelkiismeretes diák volt, de a bentlakásos iskolában tapasztaltak utóhatásaként továbbra is visszahúzódó maradt – Butler véleménye szerint „kisfiús, meglehetősen éretlen” volt. A hercegnek saját kulcsa volt a Trinity igazgatói lakosztályához, és esténként szerét is ejtette egy-egy beszélgetésnek a könyvtárban. Butler elmesélte Károly egyik korai életrajzírójának, Anthony Holdennek, hogy a herceget „tehetségesnek” tartotta, „ami nem azonos az okos szóval, és nem azonos az éleselméjűvel sem”.

Dr. John Coles, a herceg tanulmányi vezetője elmondta, hogy Károly „hasznos és elgondolkodtató esszéket írt, bár ezek néha kissé elhamarkodottak. Érdekli a vita, és szeret párhuzamot vonni a tanulmányozott népek és magunk között”. Károly hitt abban, hogy az antropológia tanulmányozása segít neki felkészülni a királyi hivatásra. „Minél több embernek segítünk, hogy elfogadja és megértse a saját társas viselkedését – mondta –, annál jobbá és egészségesebbé válik a társadalmunk.”

Az első év végi vizsgaeredményei inkább a szorgalmat, mintsem a zsenialitást tükrözték, és a másodosztály felső rétegébe pozícionálták. Károly megkönnyebbült, hogy a média tisztességesen járt el vele szemben a tudósításaiban. „Amúgy is elértem már a célomat – írta Checkettsnek –, és bebizonyítottam nekik, legalábbis valamilyen módon, hogy nem vagyok teljesen tudatlan vagy inkompetens!” Károlynak lehetősége adódott arra, hogy ezt személyesen is megmutassa, amikor két koktélpartit is adott 1968 júniusában az újságíróknak, akik a királyi családról tudósítottak. „Egy édes kis érintetlen fiú” – írta zárszóként Mary Kenny az Evening Standardtól.

Jövőbeli szerepét még inkább szem előtt tartva Károly a második tanév elején a figyelmét előrelátó módon a történelem felé fordította, és ez magában foglalta a brit alkotmányról szóló kurzusokat is, ami egybevágott az eredeti tervekkel. Édesanyját magánúton tanította az alkotmány útvesztőiről Sir Henry Marten, az Eton igazgatóhelyettese, aki beavatta őt Sir William Anson háromkötetes The Law and Custom of the Constitution [Az alkotmány törvényei és hagyományai] című művébe, valamint más alkotásokba is, köztük Walter Bagehot The English Constitution [Az angol alkotmány] című munkájába. „Nem tudom, hogy ez én magam vagyok-e, vagy az, aminek születtem, de átérzem a történelmet” – osztotta meg drámai megfigyelését Károly.

Miközben a herceg nekifogott „megküzdeni III. György problémáival”, egy olyan generáció vette körül, akik szembeszegültek a hatalommal, füvet szívtak és a vietnami háború ellen tiltakoztak. Az 1960-as évek olyan volt, mint egy dioráma, melyet Károly a királyi vászna mögül figyelt.

Károly keveset érzett át kortársai szenvedélyeiből. Az utcára vonuló diákokról megállapította, hogy „annyira reménytelennek és névtelennek érzik magukat az életben és a társadalomban”, hogy ezt a drámai módját választották az önkifejezésnek. Úgy vélte továbbá, hogy a kevésbé komoly tüntetők azért vesznek részt a tiltakozásokban, „mert esetleg élvezetesnek találják”, ami végül „merő tömeghisztériához” vezet. „A változás kedvéért akarnak változást”, ami „véleményem szerint értelmetlen dolog”.

Megelégedve azzal, hogy a periférián maradjon, Károly nem értékelte nagyra a cambridge-i „szőrös, mosdatlan hallgatókat”. Illendő kordbársony nadrágot és tweedzakót hordott, és büszke volt a hagyományos megjelenésére. „Ha régimódinak tartanak, akkor boldog vagyok, hogy régimódi lehetek” – jelentette ki.

Ugyanakkor Károly kialakított néhány határozottan szokatlan elképzelést, főképpen annak az anglikán vallásnak a peremvidékén, melyet uralkodóként majd védelmeznie kell. A Gordonstounban magával ragadták Mervyn Stockwood, southwarki püspök radikális prédikációi, aki bevezette őt a parapszichológiába – a szellemek természetfeletti világába vetett homályos hiedelembe, ami később elvezette Károlyt a hittel való gyógyítás elfogadásáig. Levelezni kezdett Stockwooddal, akinek olyan jelenségekről voltak „esettanulmányai”, mint például az a nő, aki saját állítása szerint az elhunyt zeneszerzők műveit közvetítette. Károlyt érdekelték azok a misztikusok, akik képesek voltak kommunikálni „a másvilágra »átlépettek« szellemével”. Emellett vallani kezdte a természeti világgal való egység elképzelését és az ősi, preindusztriális kultúrák erényeit.

Cambridge-ben egy másik anglikán lelkész is hatással volt rá, Harry Williams tiszteletes, a Trinity kápolnájának dékánja, aki a kereszténység és a parapszichológia furcsa elegyét vallotta, és megismertette Károllyal Carl Jung műveit. A társaságában elköltött vacsorák alkalmával Williams arra buzdította a herceget, hogy fedezze fel a „benső énjét” a „mélyreható önvizsgálat szellemében”.

„Mindig is úgy gondoltam, hogy mélyen érző személy” – mesélte Williams Jonathan Dimbleby életrajzírónak. Károlyt érdekelte „az élet eredete, az elme nyitottsága, az eszmék értékelésére való készség, nem vette készpénznek a dolgokat, hanem ő maga gondolkodott el rajtuk… Mindig úgy véltem, hogy fiatal korában a szentekéhez hasonló adottságokkal rendelkezett: megvolt benne a kegyelem, az alázat és a vágy, hogy segítsen másokon”.

Ahogy Károly közeledett a húszas éveihez, „mélyen felzaklatta” az „élet indusztrializálódása”, ami háttérbe szorította a hagyományos gyakorlatokat, és elidegenítette az emberiséget a természettől – mindezt „veszélyesen rövidlátó megközelítésnek” tartotta. Lehangolta a háború utáni korszak brutalista építészete, gyűlölte a „folyamatos építést és rombolást, a vad területek elpusztítását” és az 1960-as évek „vidám és divatos »Az isten halott!« örömkiáltásait”. Sok szempontból nem volt korszerű ember. Feltette magának a kérdést: „Ugyan miért is kellene lemondanunk több ezer évnyi tapasztalatról és bölcsességről?”

Károly tanácsadói „biztonságosnak” tartott cambridge-i diáktársakat szereztek mellé barátnak, mindenekelőtt Robert és Edward Woodst, Robin Woods windsori dékán fiait és az unokatestvérüket, James Buxtont. Együtt jártak előadásokra és kulturális rendezvényekre, azonban ezeknek a levezényelt ismeretségeknek egyike sem bizonyult tartósnak. Károly legizgalmasabb kapcsolatai az idősebb mentoraihoz fűződtek, illetve egy olyan hallgatóhoz, akivel egy szerencsés véletlen folytán találkozott a Trinity College-beli lakosztályához közeli lépcsőházban.

Ez a hallgató, Hywel Jones egy csodabogár volt – egy walesi szocialista, aki közgazdaságtant hallgatott és egy rockegyüttesben játszott. A késő éjszakába nyúló beszélgetéseket folytattak, körbejárva azokat a politikai és gazdasági témákat, melyek kezdtek Károly elméjében formát ölteni, ilyenformán az ösztöndíjas hallgató inkább intellektuális támasza, mintsem valódi barátja volt a hercegnek. Kapcsolatban maradtak egymással az egyetem után is, amikor Jones már egy kutatóközpontban dolgozott, de rövid életű volt a barátságuk.

Néhány kivételtől eltekintve – mint amilyen Peter Troughton, a WH Smith üzletlánc elnökének fia, aki a Radley-ben tanult, és Richard Chartres, London későbbi püspöke – a herceg a Trinity nyolcszáznyolcvan főt számláló fiúhallgatóságán kívül találta meg a baráti társaságát. „Nem igazán barátkozott senkivel – mondta David Checketts. – A hétvégék éltették.”

A királyi ház hagyományainak megfelelően azok társaságát részesítették előnyben, akik rendelkeztek valamilyen címmel, felső osztálybeliek voltak, és osztották Károly lovaspóló és vadászat iránti lelkesedését. Butler nem sokat várt az általa „cimboráknak” nevezett fiúktól, akiket „konvencionálisként” utasított el. Károly életében közülük a legfontosabb szerepet Hugh van Cutsem játszotta, aki az előkelő northamptoni márkiktól származott. Van Cutsem a Life Guards lovassági ezredének tisztje volt, és egy vadászterületet birtokolt Norfolkban, közel Sandringhamhez. Mivel hét évvel idősebb volt a hercegnél, Károly életében a báty szerepét töltötte be, a megbízható tanácsadóét, akivel bizalmasan megbeszélhette a gondjait, különösen a Dianával töltött viharos évek alatt. Ez a barátság balul végződött, és csak sokkal később következett be a könnyes megbékélés.

A Van Cutsem-birtokon fácánvadászattal töltött hétvégék után Károly túláradó háláját fejezte ki a leveleiben, dicshimnuszokat zengett „a dologról, melyből az álmok szövődnek”, ahogy a magasan repülő madarakat nevezte. „Minden alkalomért roppantul hálás vagyok, ami kiszakít Cambridge-ből, és aminek köszönhetően a felszántott mezőt járhatom ahelyett, hogy az előadókban rostokolnék” – mondta vendéglátójának 1969 januárjában.

A herceg kellően „belehabarodott” a lovaspólóba, hogy csatlakozzon a cambridge-i csapathoz, akik kétszer léptek pályára (és veszítettek) az oxfordiakkal szemben 1968-ban és 1969-ben. Az első évet követően az oxfordi csapatkapitány úgy vélte, hogy Károly „egy szép napon” remek játékos lehet majd, de „ahhoz, hogy valóban kiváló legyen, ki kell fejlesztenie magában a kíméletlenséget”.

Károly az apja nyomdokaiba lépve pilótaleckéket vett. Igen lelkes volt az első önálló repülése után 1969 januárjában, ahogy „egyre körözött és csodálta a látványt”, majd úrrá lett a „pillangóján”, és „tökéletes landolást” hajtott végre. „Ezt követően soha többé nem tudtam így landolni.”

A Cambridge-ben töltött évek csúcspontja az volt, amikor belépett a Trinity drámakörébe, a Dryden Societybe 1968 novemberében, a második év elején. Egy pap szerepét kapta meg egy vígjátékban, aki némileg emlékeztetett Michael Ramsey canterburyi érsekre, továbbá egy hasonló szerepet alakított Joe Orton The Erpingham Camp [Az Erpingham-tábor] című feketekomédiájában. Kölcsönkért egy papi gallért Harry Williamstől, elfogadta, hogy pudingos pitét hajítsanak az arcába, és prédikált, miközben megpróbálta kitörölni a tejszínt a bal füléből.

Hónapokkal később egy Buckingham-palotában zajló vacsora alkalmával mesélt Cecil Beaton fotósnak az Orton-darabban játszott szerepéről, amit Beaton „nagyon haladónak” tartott. Kutató tekintetével a tapasztalatlan herceget „egyszerű, kedves, vidám kamasznak” találta, „szelíd tekintettel” és „lefegyverző mosollyal”. A fotós számára úgy tűnt, hogy Károly „úgy nézett körül a szobákban, ahol időztünk, mintha először látta volna azokat. Néha úgy éreztem, hogy nem volna szabad megzavarnom az ábrándozását”.

A sajtó akkor kezdett élénkebben érdeklődni a herceg színészi hobbija iránt, amikor két másik komikus revüben is szerepet kapott: a Revulutionben, ahol negyven tréfás jelenetből tizennégyben szerepelt, és a Quiet Flows the Donban [A csendes Don]. Az ekkor elsütött faragatlan tréfái, ezt ő maga is elismerte, „a legborzalmasabb, erőltetett poénok voltak”, de még így is élvezte őket. Miközben egy esernyő alatt állt, fojtott hangon így szólt a közönséghez: „Rejtőzködő életet élek.” Később az izmait fitogtatva parádézott a színpadon, és ezt kiabálta: „Bosszút állok!”, miközben egy másik szereplő megfogta az orrát, és így szólt: „Ja, hogy erről van szó!”

Előadásának fénypontja az volt, amikor egy időjóst alakított. A közönség soraiban ott ült a királynő és Anna hercegnő, ő pedig nevetséges öltözetet viselt: kétsoros kabátot és nyakkendőt, békatalpat és gázálarcot. A saját maga által írt szöveget olvasta fel, amely a következő időjárást jósolta: „Reggelre kiterjedt promiszkuitás várható, de fel fog szállni, és egy kis hegyi smárolásnak ad helyet… A virilitás eleinte elenyésző lesz.” Negyvenhárom évvel később újra ezt a szerepet alakította, ezúttal egy valódi időjárásjelentést prezentálva a BBC Scotland televízióadón. Sokkal megnyerőbb volt, de ugyanolyan önironikus. Miután előre jelezte, hogy „Balmoral felett záporok várhatók”, mosolygó szemmel a kamerába nézett, és így szólt: „Ki a csuda írta ezt a szövegkönyvet?”

A nők eleinte a perifériára szorultak az egyetemen zajló társadalmi életében. „Az anyakirályné fogadásokat adott Birkhallban, ahol lehetőség nyílt a táncra is” – emlékezett vissza egy Károly korosztályába tartozó elsőbálozó hölgy, aki a barátnőjét, Mary Charterist, a királynő magántitkárának lányát látogatta meg, amikor a szülei a királyi családnál tartózkodtak Balmoralban. „Mary és én is félénkek voltunk, de Károly herceg még nálunk is visszahúzódóbbnak bizonyult. Félrevonult, és nem közelített senkihez, akit nem ismert. Úgy gondoltuk, hogy nem óhajt velünk társalogni.”

Rab Butler vállalta magára, hogy pártfogoltját bemutatja egy hozzá illő fiatal hölgynek: Lucia Santa Cruznak, a Nagy-Britanniában szolgáló befolyásos chilei nagykövet lányának. Az Angliában végzett diplomata a tekintélyes londoni klubok, a White’s, a Beefsteak és a Turf tagja volt, és a Butler család jó barátja. Lucia abban az időben Butler kutatási asszisztenseként dolgozott, az emlékiratai megírásában segédkezett.

Barna hajú bombázó volt, nagy, kifejező barna szemekkel, élesen ívelt szemöldökkel, a homlokából kifésült hosszú hajjal és telt ajkakkal. A karcsú és alacsony termetű (162 cm magas) Lucia pompás alakkal és éles elmével rendelkezett. Míg akkoriban a legtöbb felső osztálybeli angol lány magániskolákban tett szert az alapvető tudásra, majd ezt tovább „csiszolták” Svájcban vagy Franciaországban, Lucia két egyetemi diplomát is szerzett a londoni Kings College-ban, illetve az oxfordi St. Antony’s College-ban. Öt évvel volt idősebb Károlynál, és éppoly világlátott volt, mint amilyen okos, a spanyol mellett folyékonyan beszélt angolul, franciául és olaszul is.

1969 tavaszán Butler és felesége, Mollie meghívták Luciát és Károlyt vacsorára a Master’s Lodge-ba, és ők azonnal egy hullámhosszra kerültek. „Ő volt az első igazi szerelem a herceg életében” – mondta Lady Elizabeth Anson, Károly egyik unokatestvére és Lucia barátnője. A herceg még mindig annyira bizonytalan volt a társas érintkezés terén, hogy amikor megérkezett egy Northumberland hercege által adott londoni estélyre, addig vizslatta idegesen a sokaságot ismerős arcok után kutatva, míg meg nem pillantotta Luciát. Odasietett hozzá, és együtt táncoltak az est hátralevő részében.

A lány római katolikus vallású volt, és ilyenformán nem megfelelő (a trónörököst akkoriban törvény kötelezte arra, hogy protestáns menyasszonyt válasszon), de „mennyei” volt – állította Elizabeth Anson. A királyi kötöttség nem akadályozta meg Károlyt abban, hogy belebonyolódjon az első szerelmi viszonyába. Patrick Plunket, a királynő főudvarmester-helyettese, aki a királyi társasági eseményeket szervezte „háborítatlan menedéket biztosított Károly és Lucia számára” – mesélte Lady Elizabeth. Rab Butler elárulta Anthony Holdennek, hogy „elcsent” Luciának egy kulcsot a lakosztályához, miután Károly „megkérte, hadd lehessen ott titokban”.

Amikor 1979-ben kiadták Holden könyvét, a Buckingham-palota tagadta Rab Butler inszinuációját, miszerint Lucia vezette volna be Károlyt a nemi életbe. Ugyanakkor maga Mollie Butler tett erre célzást 1992-es emlékiratában, amikor azt írta, hogy Lucia „volt a boldogító eset, akivel Károly biztonságosan tapasztalatokat szerezhetett, ha szabad így fogalmazni”.

Mollie Butler később megpróbált ártalmatlan színezetet adni a szavainak, de addigra már késő volt. Károly feldühödött az indiszkréciókon, többek közt Rab Butler megjegyzésein, melyeket a Daily Mail újságírójának tett, és a Dimblebynek adott interjúiban elmarasztalta Butlert, aki gátlástalanul visszaélt a közeli kapcsolatukkal. „Rab Butler legtöbb állítása abszurd” – jelentette ki dörgedelmesen a herceg, hozzátéve, hogy nem tekint Butlerre sem a „mentoraként”, sem a „gurujaként”, sem a „szürke eminenciásaként”.

Már Károly első cambridge-i évében kijelölték számára a rangjával járó kötelességeket. Amikor egyszer megkérdezték tőle, hogyan sajátította el a szerepét, azt válaszolta: „Úgy tanultam, ahogy a majmok tanulnak: megfigyeltem a szüleimet.” 1967 októberében először vett részt a parlament nyitó ülésén, melyet az édesanyja elnökletével bonyolítottak le.

Ugyanazon év decemberében első alkalommal képviselte tengeren túl a királynőt, amikor részt vett Harold Holt ausztrál miniszterelnök temetésén, és ezt az oda-vissza utat nyolcvankét óra és tizenkilenc perc alatt teljesítette. Megindítóan őszinte volt az új kötelességét illetően. Patricia Mountbattennek írt levelében így fogalmazott: „Boldog vagyok, hogy meg tudom ezt tenni Anyáért.”

A következő nyár folyamán eleget tett az első hivatalos külföldi látogatásának, a két egymást követő évben tett máltai látogatásai közül az elsőnek. Játszott egy lovaspóló-mérkőzésen, és megtekintette az omladozó 18. századi épületet, ahol a szülei éltek a kisgyermekkora alatt, megcsodálva építészeti szépségét. 1968 nyarán hét kormányhivatalt látogatott meg Londonban, ahol a köztisztviselők mellé árnyékként szegődve tapasztalatot szerezhetett a munkájukról és az életvitelükről. Rab Butler nem sok értelmét látta annak, hogy Károly a királyi kötelességei miatt időnként megszakítja tanulmányait. A Trinity igazgatója „erkélyhivatásnak” nevezte ezt, amivel arra utalt, hogy a királyi család tagjai a hagyományokat követve meg-megjelennek a Buckingham-palota erkélyén.

Ezen események közül a legjelentősebb Károly beiktatási ünnepélye volt 1969. július 1-jén, melynek során a királynő átadta Károlynak mint a 21. walesi hercegnek a hercegi jelvényeket, a kardot, a hercegi koronát, a palástot, az aranygyűrűt és az aranypálcát. Az előkészületek részeként a szülei beíratták egy kilenchetes kurzusra a University College of Walesre, Aberystwythben, a nyugati tengerparton. Károly kilencesztendős kora óta volt walesi herceg, de alig látogatta meg a hercegségét. Az egyetemi kurzus azt a célt szolgálta, hogy megismerkedjen a nyelvvel, a történelemmel és a kulturális hagyományokkal.

A fiatalember, akit az egyetem névjegyzékében „Windsor, C”-ként tüntettek fel, jókedvű belépővel érkezett meg 1969. április 20-án. A rá váró több száz ember meleg fogadtatásban részesítette. „Cariad bach!” (Kedveskénk!) – kiáltották, továbbá „Jó öreg Charlie”-nak nevezték. A normalitásnak fejet hajtva a herceg az első étkezését a többi hallgatóval együtt költötte el, salátát, sonkát, lekváros felfújtat és sodót választott az önkiszolgáló pultról.

A nyomasztó, szürke kőből épült diákszálláson a 4,5 × 3 méteres szobáját „cellának” nevezte, falait metszetekkel és festményekkel díszítette. Heti két-három alkalommal kisurrant a RAF légibázisára, hogy folytassa a pilótaleckéit. Elhatározta, hogy amennyire csak lehetséges, felfedezi a vidéket, és addig barangolt a hegyekben, amíg „teljesen ki nem merítette a szegény rendőröket”. Bár igyekvő hallgatónak bizonyult, a saját leírása szerint „magányos volt”. A többi hallgatót ugyanolyan kritikusan szemlélte, mint a cambridge-i évfolyamtársait: „hosszú hajúak, mezítlábasok, és verejtékeznek”.

Panaszkodása a magányra értő fülekre talált az anyakirálynénál. Ahogy mindig, most is mindenáron bátorítani és nyugtatni akarta bizonytalan unokáját. „Őszintén mondhatom, hogy mindig elragadó és szívmelengető dolgokat hallok rólad” – írta. Arra biztatta, hogy legyen hű „jószívű, szerető és intelligens, vicces énjéhez”.

A Buckingham-palota végre készen állt arra, hogy beiktatása nyilvános felvonásának részeként bemutassa ezt az „ént” a brit népnek. A királynő új sajtótitkára, az ausztrál William Heseltine hangsúlyozni szerette volna a fiatalabb generációnak a királyság jövőjében betöltött helyét. Egy sor rádiós és televíziós interjút szervezett meg rokonszenves beszélgetőpartnerekkel a BBC Rádió Today című műsorában, kezdve Jack de Manióval (David Checketts jó barátjával).

A brit nagyközönség első alkalommal hallotta a herceg hangját, mely megnyerően lágy volt, és kifogástalan stílusú. Még fel is ajánlott egy válogatást De Maniónak a Revulutionban játszott szerepeiből. Amikor David Frostnál szerepelt a televízióban, a rózsás arcú fiatalember rokonszenvesnek és megfontoltnak, visszahúzódónak, ugyanakkor közérthetőnek és kiegyensúlyozottnak bizonyult. Megnyugtatóan nyilatkozott a királyi hagyományokról, és ártatlan hangon osztotta meg reményeit a jó házasságot illetően: „Nagyon körültekintően kell választani… valaki olyat, aki helytáll ebben a nem mindennapi szerepben.”

A különleges helyzetével kapcsolatos ellentmondó érzelmei akkor kerültek felszínre, amikor Frost megkérdezte tőle, hogy a gyermekkora előnyt vagy hátrányt jelent-e számára. „Nos, hátrányt – felelte. – Abban az értelemben, hogy megpróbálunk a lehető leghétköznapibb életet élni az iskolában.” De a királyi család tagjaként a védett életmódja „nem volt hátrányos”. A „kettős neveltetés” véleménye szerint „egy kísérlet a királyi oktatáson belül, és természetesen némileg bonyolult”.

A félév vége előtt néhány héttel Károly megtartotta első nyilvános beszédét egy hatezer fős közönség előtt a walesi ifjúsági verses, drámai és zenei fesztiválon. Walesi nyelven beszélt, bár alig sajátította el a kiejtés és a nyelvtan alapjait. Közel száz résztvevő a walesi függetlenségért tüntetve felállt a székére, transzparenseket lobogtatott és szidalmakat kiabált, míg a közönség és a rendőrök el nem hallgattatták őket. A herceg „arcán félmosollyal figyelte a dulakodást – tudósított a Daily Telegraph. – Egyáltalán nem jött zavarba, és nyugodt, magabiztos hangon mondta el hétperces beszédét”.

Az előadását felállva tapsolták meg. Károly azt írta az eseményt követően, hogy meghatotta, „hogy olyan sok ember tapsolt és éljenzett neki”. Ami az első idegen nyelven előadott beszédét illeti, ezt mondta az egyik barátjának: „Semmi sem fogható ahhoz, mint amikor eredeti vagy!”

Június 22-én, az Aberystwythből való távozás előtti napon időt szakított a horgászatra is. Este egy tengerre néző hotelben szállt meg. Ott nézte meg a televízióban a William Heseltine ötlete alapján készült BBC-film, a Royal Family [Királyi család] premierjét.

Az egy éven át forgatott film addig példa nélküli betekintést nyújtott Károly, a szülei és a testvérei mindennapi életébe, egész a fiatalember sokszor beharangozott walesi beiktatásáig. Azt a célt szolgálta, hogy a közvetlenséget és az elérhetőséget sugározza egy olyan időszakban, amikor a sajtókommentátorok folyamatosan kritizálták a monarchiát. A királynő hihetetlenül népszerű volt, elfogadottsága nyolcvan százalék körül mozgott, azonban néhányan unalmassággal és egysíkúsággal vádolták a királyi családot, ami az 1960-as években annak egyre növekvő felismeréséhez vezetett, hogy a monarchia nem tart kapcsolatot a néppel.

A filmben Károly vízisízett, hógolyózott a húgával Sandringhamben, salátaöntetet készített egy családi piknikre Balmoralban. Az étkezőasztalnál felvett jelenetek mesterkéltnek tűntek, de csupán azáltal, hogy a királyi családot egy hétköznapi társalgás közepette ábrázolták, elérte azt a kívánt hatást, hogy emberközelibbé is váltak – bár akadtak kritikus hangok, melyek szerint a film túlságosan „megfosztotta” a monarchiát a „varázsától”. Ezzel kitárult az ajtó egy sokkal invazívabb sajtó előtt.

Az egy héttel később zajló beiktatást már több mint két éve tervezték. A szertartást a televíziózás céljainak megfelelően alakították – és színesben közvetítették – Lord Snowdon irányítása mellett; ő volt az a hivatásos fényképész, aki feleségül vette Margit hercegnőt. A herceg és az édesanyja Károly emlékei szerint „véget nem érő próbákon” vett részt. „A Buckingham-palota kertjében botorkáltunk”, miközben lépéseiket a ragasztószalagokhoz és fehér jelzésekhez igazították.

A nagy eseményre a Caernarfon-kastély udvarában került sor – ahol 1284-ben megszületett az első angol walesi herceg –, walesi palából készült rideg trónokon, egy plexiüveg védőtető alatt, melyet a walesi hercegi tollak díszítettek, amivel modern fényt adtak a hagyományoknak. A királynő egy nagyon stilizált és ékszerekkel díszített koronával koronázta meg a fiát, és hermelingalléros lila bársonypalástot terített rá, amit gondoskodón megsimított, miután a herceg keskeny vállára borította.

„Édesanyám gondosan felöltöztetett, akár kisgyermek koromban” – mondta évekkel később Károly. A „legmegindítóbb és legjelentőségteljesebb pillanat” akkor következett el, írta, amikor a királynő kezébe helyezte a tenyerét, és „megesküdött, hogy híven szolgálni fogja egész életében, és megvédelmezi bármilyen ellenséggel szemben” – „csodálatos középkori … szavak”, jelentette ki a herceg.

Snowdon felidézte, hogy Károly egész végig „be volt tojva”, annak ellenére, hogy a beszédét és minden feladatát a hivatalos fényképeken is megörökített nyugalommal hajtotta végre – a palástját felöltve, az ékkövekkel díszített kardot és jogart tartva, a kissé szürreális koronát viselve az éppen helyénvaló, komoly kifejezéssel az arcán. A fényképész a legendás Norman Parkinson volt, a királyi család kedvence, aki arról vált ismertté, hogy „pompásnak, mégis emberinek” mutatta őket a képein. Károly hivatalos felnőtté avatását a becslések alapján világszerte körülbelül ötszázmillióan követték televízión.

Egy walesi körút során a herceget „teljesen lenyűgözte” az erőteljes támogatás, amelyben a tömegektől részesült, és meghatotta, ahogy a walesiek feldíszítették az utcákat a tiszteletére. Amikor visszatért a Windsor-kastélyba, a naplójába feljegyezte, hogy „nagyon furcsának tűnt, hogy nem kellett integetnem a sok száz embernek”.

Dickie Mountbatten, a nagybátyja, aki egyre inkább nagyapafigurává és bizalmas tanácsadóvá vált számára, a fiatalember viselkedésének dicséretét azzal a figyelmeztetéssel toldotta meg, hogy a tömeg támogatása „szeszélyesnek” bizonyulhat, és „évről évre ki kell érdemelni”. Károly aggódott amiatt, hogy a közvélemény „túl sokat vár el tőle”.

Az utolsó cambridge-i tanévét megelőző nyáron visszatért a meghittség selyemgubójába, és csatlakozott a családjához a királyi jacht, a Britannia fedélzetén a Skócia nyugati szigeteire tett éves hajóútra. Ekkor írta Károly az első könyvét, a The Old Man of Lochnagar [A lochnagari öregúr] címűt, melyet több mint egy évtizeddel később adtak ki Sir Hugh Casson ízléses illusztrációival, aki a herceg egyik művészmentora volt.

A gyerekeknek szóló mesét a Lochnagart övező „meredek, komor, dicső” hegy inspirálta, amely közel 915 méterrel magasodik Balmoral fölé. Károly egy bogaras öregember életét mesélte el, aki egy barlangban él a hegy lábánál, és nagy becsben tartja a magányát. A melankóliával és szeszélyeséggel egyformán átszőtt történet a felnőttkor fordulópontján álló herceg hangulatának lenyomata, és tanúbizonyságot tesz Károly gazdag képzelőerejéről, kínzó magányáról, valamint a természet iránti élénk érdeklődéséről. A meanderként kanyargó tudatfolyam stílusában írta, egy sóvárgó, ám meglehetősen rosszkedvű kívülálló nézőpontjába helyezkedve.

Ősszel Károly visszatérését az egyetemi életbe előre megjósolható panaszkodás kísérte. Cambridge festői városa olyan hatással volt rá, mint „maga a pokol”, és úgy tűnt neki, mintha „egy állatkertbe” került volna. A Trinity College-on belül átköltözött a Great Courtba, még nagyvonalúbb faburkolatú szobák falai közé.