Emi Yagi

KIHORDOTT HIÁNY

Kushin Techo (Kúsintecsó; ) by Emi Yagi (Jagi Emi; )

© Emi Yagi, 2020

Original Japanese edition published by Chikumashobo Ltd., Tokyo.

Hungarian language translation rights arranged with Chikumashobo Ltd. through The English Agency (Japan) Ltd. and New River Literary Ltd.

All rights reserved.

Cover: Seb Agresi

Fordította: Mayer Ingrid

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2024

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon:

instagram.com/scolarkiado, facebook.com/scolarklub, tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2024

1026 Budapest, Gábor Áron utca 28.

Tel.: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-992-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

5. hét

Hihetetlenül frissek voltak így délután a zöldségek; még a mizuna leveleinek vége is egészen másként kunkorodott, mint ahogyan este szokott. Az embereken megingathatatlan eltökéltség látszott, hogy márpedig ők most hazaviszik a vásárolt alapanyagokat, megfőzik és jól bepakolják a hasukba.

Mintha nem is ugyanaz a bolt lett volna. Sehol egy szárazra aszott szasimi vagy egy piros lében úszó csirke a lefóliázott tálcán. Se egy félárú készételeket szemrehányó tekintettel mustrálgató vevő. A padlócsempe fehérje csak még fehérebbnek tűnt a lámpafényben, és a háttérben játszott zene, ami közben, mint kiderült, csak egy rövid szöveget ismételgetnek a bolt nevével, szépen beleolvadt a vásárlók zsivajába, tehát tökéletesen megfelelt a célnak, hogy egy forgalmas üzlet benyomását keltse. Azt a kasszát választottam, amelyiknél rövidebb volt a sor, előttem egy bácsi, aki még a vállamig sem ért, annyira meghajlott a háta. Nem tűnt kövérnek, de a karja petyhüdt volt, és a kosara legtetején egy csomag (családi kiszerelésű) sabusabunak való kagosimai fekete disznóhúst cipelt.

Ahogy hazafelé tartottam a degeszre tömött bevásárlótáskámmal, az ég még áttetszőn világos volt, kissé meg is szédültem a hirtelen félhomálytól, amikor beléptem a lakásom vasajtaján. Lerúgtam a magassarkúmat, és lerogytam a földre. Egy darabig csak hevertem az előszobában, és újból megállapítottam, hogy micsoda luxus ez. Kiélvezni a laminált padló szinte ismerősen hűvös érintését ebben a nyárból itt ragadt dögmelegben, amit már lassan unni is unok. Békésen heverészve feltekinteni, és látni, hogy a szobába még besüt a délutáni nap.

Micsoda luxus egy terhesség, és micsoda magány.

Négy napja lettem terhes.

– Hogyhogy itt vannak még ezek a csészék? – morogta a csoportvezető, alig hogy visszaért az osztályunk asztalaihoz. A zsírosan ragadós délutáni levegőbe még dohányfüst szaga is vegyült. – Mikoriak is? Ja, az első délutáni ügyfeleké – mondta ezúttal egy fokkal hangosabban. Pedig hiába emeli fel a hangját, hiába számolja ki az eltelt időt, se a csészék, se a kistányérok nem fognak maguktól elvándorolni a mosogatóig.

Senki nem nézett fel. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy hozzá szóltak volna. Én is követtem a példájukat, és lesütöttem a szemem. Az előttem lévő számítógép egy pontjára meredtem. Túl sokáig néztem, a fehér képernyő mintákat rajzolva repedezni kezdett. Rengeteg a dolgom. Annyi mindent kell csinálni, hogy az nem igaz. Mindjárt itt a leadás, plusz rám bízták az első féléves beszámoló anyagának összeállítását. Ugyanúgy nem érek rá, mint a kollégáim.

Árny vetült a képernyőm Excel-táblázatára.

Csészék!

Valaki a csészéket szólongatta. Érdekes hobbi. Összeszorítottam az ajkamat, hogy száraz lehelete ne férkőzhessen be rajta, és püföltem a szóközbillentyűt.

Sibata-szan!

A főnök ott állt közvetlenül mögöttem. Látni lehetett a füstöt.

– Sibata-szan, még elöl vannak a csészék. A tárgyalóban.

Oké, máris.

Nem siettem el a dolgot, de mire felálltam, a csoportvezető már visszaért a saját helyére, ami legbelül van. A neten vett derékfájás elleni párnáját igazgatta.

Senki nem nézett fel. Nyilván, hát mi közük lenne nekik a kávéscsésze-pakoláshoz? Szerintem soha még csak fel sem merült bennük, hogy ilyen munka is létezik. Felállítottam az útban heverő szemeteskosarat, és elindultam az azonos emeleten található tárgyaló felé.

Tárgyalónak hívjuk ugyan, de igazából csak lekerítették az egyik sarkot, és betettek egy kis asztalt meg néhány széket. A falakat helyettesítő térelválasztó panelen celluxnyomok. Elképzelésem sincs, mikor ragasztgatják ezeket össze, de nagyjából az összesen van, némelyik ragad is, ha hozzáérek. Egy szinttel lejjebb van egyébként tisztességes tárgyalóterem is, de azt csak a nagyfőnökök használják. Vagyis használhatják.

Még lázadásnak sem nevezném, csak egy kis kísérletnek szántam. Hogy nem pakolná-e el másvalaki a csészéket legalább, mondjuk, aki részt vett a megbeszélésen? Hogy akad-e legalább egyetlenegy ember, akinek végigfut az agyán, hogy „Hű, de hosszú volt ez a meeting. Ó, tényleg, itt vannak a koszos csészék, mert Sibata-szan főzött nekünk kávét, és fel is szolgálta. Leszedni leszedem én”. Csak bujkált bennem a kíváncsiság, vajon mihez kezdenek, ha nincs valaki, aki ugyan részt sem vett a tárgyaláson, de direkt kifigyeli, mikor végeznek, és már megy is önként rendet rakni.

Szóval minden további nélkül le akartam szedni később, ha nem lettek volna csikkek dobálva a csészék alján maradt kávéba, és nem ennyire durva a délután fél ötig kint hagyott hamutál szaga.

– Elnézést – szólítottam meg a csoportvezetőt, aki épp elment mellettem. Talán a konyhába készült, mert bögre és teafilter volt a kezében. Biztos Asitaba-tea, amire mostanában kattant rá. – Megtenné, hogy ma megcsinálja helyettem? A pakolást.

– Hogy mit?

– Nekem most nem megy.

– Hogyhogy? Történt valami?

– Terhes vagyok. Nem bírom a kávé szagát, rosszul vagyok tőle. A cigiszagtól is. És amúgy az egész épületben tilos a dohányzás.

Hát így lettem terhes.

Amikor a HR-en kérdezték, hogy mikorra vagyok kiírva, hasra ütésre rávágtam, hogy jövő május közepére, szóval onnan visszaszámolva most az ötödik hétben vagyok. Tehát véletlenül egy kicsit túl korán jelentettem be a munkahelyemen.

Közölték, hogy osztályon belül döntsük el, állapotomtól függően mit és mennyit dolgozom a terhességem alatt, ezért először a csoportvezetőhöz fordultam. A csoportvezető felterjesztette a kérdést az osztályvezetőnek. Az osztályvezető csak fogta a fejét. Ez várható volt, hiszen az osztályunkon rajtam kívül kizárólag férfiak dolgoznak. Mielőtt én beléptem volna a céghez, állítólag volt két nő részmunkaidőben, de az egyik azért mondott föl, mert a szüleit kellett ápolnia, a másik azért, mert férjhez ment.

Próbaképp felvetettem, hogy ne kelljen munkaidőn túl bent maradnom, amíg el nem múlnak a rosszulléteim, és ebbe meglepően könnyen belementek. Persze lehet, hogy a hátam mögött mondtak ezt-azt, de kit zavar, ha úgysem tudok róla. Kicsit csökkentették a teendőimet, és minden nap két-három órával hamarabb hazamehettem, mint korábban. Kapóra jött, hogy mind az osztály-, mind a csoportvezető alig-alig emlékezett valamire a saját felesége várandósságából.

Az én munkaidőm végénél amúgy is jobban érdekelte mindkettőjüket, hogy mi lesz a kávéval. Ki fogja megfőzni a létszámnak megfelelő mennyiségben, ha vendég jön, illetve ki szedi majd le a koszos csészéket? Hová kell fordulni cégen belül, ha elfogyott a tejszín? Szóltak, hogy állítsak össze Wordben egy útmutatót. És távollétemben a férfi alkalmazottak tartottak egy megbeszélést, ahol is egy tavalyelőtt friss diplomásként belépett srácot jelöltek ki a feladatra.

– Nem is nehéz – közölte meglepetten, amikor kérésére megmutattam a teakonyhában, hogyan kell kávét készíteni.

– Persze, hogy nem – mondtam neki –, mert instant.

7. hét

Először azt hittem, valami rendezvény van a következő állomásnál. Vagy most érnek vissza külső munkáról az irodájukba az emberek. Honnan tudhattam volna, hogy itt mindenki ilyen korán indul haza, azért van ekkora tömeg a vonaton. És a nagy többség még csak nem is vigyorog boldogan, mint aki kivételesen hamarabb el tudott jönni a munkahelyéről. Teljesen megdöbbentett, milyen rengetegen vannak, akik számára mi sem természetesebb, mint ötkor felállni és eljönni.

A nálam jóval idősebb férfiak és nők, illetve a nálam valamivel fiatalabb lányok voltak többségben. A fiatal lányok fel-fellibbenő szoknyájuk alját leszorítva, a telefonjukat bámulták a tömött vonaton. Több volt a rendesen sminkelt nő, mint amennyivel az eddig megszokott időben szoktam egy kocsiba szállni hazafelé. Hiába volt már késő délután, még véletlenül sem kopott le foltosra az alapozójuk, és arccsontjukon a narancsszínű pír olyan frissen fénylett, mintha csak az imént vitték volna fel ecsettel.

Másrészt az idősebb nők többsége egyáltalán nem sminkelte magát. És meglehetősen nagy arányban hordtak hosszú ujjú, szűk pamutpólót. Nem inget, nem blúzt és nem is kötött pulóvert vagy kardigánt, hanem ezt a valamit, amit nemigen lehet másképpen hívni, mint pólónak. Sok volt a fekete meg a fehér, de ahogy végignéztem a kocsin, halvány rózsaszín, sárga, lila és más pasztellszínek is képviseltették magukat, és a jelek szerint bő szabású nadrág és túracipő dukált hozzá. Ahogy álltam ott kábán, az orrom előtt álló pasztellzöld pólós nő elővett egy kulacsot, és a legkevésbé sem zavartatva magát, teát töltött a poharába, és inni kezdett. Még maradhatott a jégből a kulacsban, mert hallottam, ahogy zörög.

Leszálltam, és beugrottam az állomás melletti szupermarketba. Még a vonaton választottam egy receptet a netről, végigmentem a hozzávalókon, egyenként választottam ki a húst és a zöldségeket. Ilyenkor még mindenből volt bőven. Ha belebotlottam egy termelői zöldségbe vagy egy csak szezonálisan kapható halba, azt is beraktam a kosaramba. A kasszára várakozva kipillantottam az utcára, ahol egy csapat gimnazista fiút láttam a polipgombócárus bódéja körül gyülekezni, kezükben sporttáskával, amelyeken hatalmas felirat hirdette az iskolájuk nevét. Nagyban tömték magukba a forró gombócot, az arca mindnek jól le volt sülve, és olyan egyformák voltak, nem is értettem, hogy bírják egymást megkülönböztetni.

Mindezzel együtt, amikor a vásárlás után hazaértem, még mindig csak fél hét volt. Kiléptem az erkélyre, zongoraszót hallottam, valaki gyakorolhatott, mert folyton ugyanazt az egy dallamot ismételgette. Behoztam a száraz ruhát, összehajtogattam, kiporszívóztam a szobát, és nekiálltam főzni. Főfogásnak főtt gyökérzöldséget csirkehússal. Amíg ún. „ejtett fedő” alatt főztem őket, elkészítettem a miszolevest és a kis tálkákba való köreteket. A miszolevest őszi padlizsánnal, köretnek pedig szójában párolt zöldséges halpasztát. Mivel több időm lett, többfélét tudtam főzni, és egészségesen étkeztem, ahogyan egy várandós nőhöz illik. Szebb lett a bőröm, és mintha egy kicsit meg is híztam volna. Tegnap ebédszünetben egy férfi kollégám, aki szemben ült velem, érdeklődött, hogy állok a reggeli rosszullétekkel.

– Szerencsére én könnyen megúsztam, úgy tűnik.

– Akkor jó. Mert láttam, hogy már az ebédedet sem az éjjel-nappaliból hozod. Nem tudtam, hogy ennyi mindenre oda kell figyelni egy terhességnél.

Ugyanis a múlt hét óta otthon készítem el az ebédemet, amit beviszek a munkahelyemre.

Addigra sötétedett csak be, amikorra végeztem a vacsorával, és a kora esti szellő befurakodott a szúnyoghálón, hogy megcirógassa csupasz lábamat. Felálltam, hogy behúzzam a függönyt, és egyúttal bekapcsoltam a fürdőt is.

Mostanában van annyi időm, hogy nem tudom le zuhanyozással a tisztálkodást, hanem rendesen beülök a kádba. Időnként még az ilyen-olyan ajándékba kapott fürdősókat is használom, amelyek a mosdó alatti szekrényben kuksoltak mind ez idáig. Lehet, hogy csak képzelődöm, de a drágábbak tényleg hatnak a fáradtság ellen. Gondoltam rá, hogy igazából akkor kéne bevetnem őket, amikor a nagy hajtás miatt sokkal később érek haza, és már megszólalni sem tudok a fáradtságtól, de mindegy, mert kinek jut eszébe a fürdősóval foglalkozni, amikor úgy istenigazából elfáradt?

Ma holt-tengeri sósat választottam. A kád máris maga a Holt-tenger. Azt írják, a só komponensei bejutnak a verejtékmirigyekbe, és a szervezet salakanyagainak kiürítésével fokozzák az izzadást, vagy mi. Kicsit úgy éreztem, mintha valamivel jobban lebegne a testem a vízben a megszokottnál, megpróbáltam felfeküdni rá. Ahogy ott, védtelenül körbeölelt a Holt-tenger, eszembe jutott a dugong, amit egyszer régen láttam egy akváriumban. Akkor láttam dugongot először és utoljára, szemmel láthatóan nem forralt magában semmit, és még csak fel sem merült benne, hogy esetleg őt használják ki, csak nyugodtan ringatózott a végtelenül zöld medencében. Az arckifejezéséből ítélve igazán jó természetű állatnak tűnt.

Talán a fürdősó jótékony hatására ezúttal kissé melegnek éreztem a lakást, ahogy kiszálltam a kádból, és szárítottam a hajamat. A szúnyoghálón túlról behallatszott a közelben elsétáló diákok hangja. Beállítottam a szoba közepére a ventilátort, amit pedig már épp el akartam rakni télre, és beültem a fotelba. Zenét nem kapcsoltam be.

Én azt hittem, hogy szeretem a zenét. Hiszen most is, amikor gyalogolok otthonról az állomásig, vagy várok valakire, vagy a vonatra, mindig hallgatok valamit a telefonomon. Nyáron fesztiválokra járok. Viszont mióta lett időm, hiába kapcsolok be valamit az üres lakásban, hirtelen nem tudom már, mihez kezdjek vele. Ezerrel énekel egy láthatatlan énekes, nekem meg közben fogalmam sincs, hova nézzek, és milyen képet vágjak hozzá. Még rosszabb, ha egy nagyobb létszámú zenekar játszik. Hogy csinálják ezt vajon azok, akiknek a zenehallgatás a hobbijuk? Lehunyt szemmel, némán figyelnek, vagy bámulnak bele a semmibe, és rázzák a fejüket meg a feneküket? Több, mint harminc éve élek már, de most jöttem csak rá, mennyire nem tudok semmiről semmit.

Halvány fényt kapcsoltam, és elheveredtem úgy, hogy a fotel karfáját használtam párnának. Találomra dallamokat próbálgattam kiénekelni, mintha csak vázlatokat írnék a plafon szabad felületeire. Vékonyabban cincogtam, mint a sima beszédhangom. De azt hiszem, nem is volt olyan rossz. Rákaptam az ízére, úgyhogy egy darabig abba sem hagytam. Az órára pillantva megállapítottam, hogy néhány héttel ezelőtt ilyentájt kezdhettem végre vacsorázni.

Gyerek volt még az idő.

8. hét

Az utóbbi egy hétben vacsora után és fürdés előtt nyújtani kezdtem. Egy kolléganőm egy másik osztályról egyszer csak odalépett az asztalomhoz, és átnyújtott egy anyagot, hogy a terhesség első szakaszára ajánlja nekem, és legyek szíves nagyon vigyázni magamra. Valami régebbi színes újságokból fénymásolhatta össze, mert a mozdulatokat bemutató nő vékony szemöldöke meg bő ruhái nem éppen a mai divatot tükrözték, meg a magyarázó orvos képe, és valamiért csak az, igen rossz felbontású volt. De mivel ráértem, nem állt semmiből kipróbálnom, és meglepő módon használt a merev vállamra, szóval nem hagytam abba.

A nyújtásinstrukciók mellé teát is kaptam a kolléganőmtől. Elmondása szerint folsavas gyógytea, amit egy tornatanár ismerőse pörköl, mindenesetre élénk sárgászöld színe és kissé kénes szaga ellenére kipróbáltam, és kiderült, hogy meglepően finom. Ma hideg vízzel készítettem el magamnak. Érzem, ahogy lecsurog az üres hasamba, ahol nincs senki.

Ezt a nőt és a másik kollégát az osztályról, illetve a HR-est leszámítva, akivel tárgyaltam, senkivel nem beszéltem szemtől szemben a terhességemről. Mióta a termelésirányítási csoport hóvégi ülésén a csoportvezető bejelentette a terhességemet, meg hogy jövő tavasztól szülési szabadságra megyek, ezért januártól apránként át fogom adni a feladataimat másoknak, az osztályon dolgozó férfiak próbáltak tekintettel lenni az állapotomra. Ha csak megálltam valamiért vagy felálltam az asztaltól, mindig megkérdezték, hogy minden rendben van-e. De ezen kívül nem hozták szóba. Se nem gratuláltak, se nem érdeklődtek, hogy fiú-e vagy lány. Biztos azért, mert nem vagyok férjnél.

De, vagyis talán inkább éppen emiatt... Az említett nőhöz hasonlóan már rengetegen tudtak a terhességemről a mi kis papírguriga-gyártó cégünknél. Néha észrevettem, hogy oda-odapillantanak a hasamra, amikor másokkal együtt szálltam be a liftbe, vagy fénymásoltam a közös gépen. Egyik nap, amikor innivalót akartam venni a pihenőszobában, azonnal elhallgattak, ahogy beléptem. A beszélgetésnek egy csapásra vége lett, csak zavartan pislogó pasasok maradtak. Ilyenkor én szelíden megsimogatom a tök üres pocakomat. Mindig is fontosnak tartottam a formaságokat.

Az egyetlen, aki gyakran szóba elegyedett velem a cégnél, Higasinakano-szan volt. A hóvégi ülés után megállított, amikor vissza akartam menni az asztalomhoz.

– Eldöntötte már a nevét?

Mondtam neki, hogy nem, mivel még a nemét sem tudom, mire ő hümmögve számolgatott valamit az ujjain, ami úgy tűnik, kellő magyarázattal szolgált neki, mert néhányat bólintott és távozott. Minden bólintásnál valami fehér por hullott a hajából. Gondolom korpa.

Azóta naponta többször érdeklődik, hogy vagyok. Szomszédos az asztalunk, így, ha felveszem a kardigánomat, azonnal megkérdezi, fázom-e, ha elköhintem magam akár csak egyszer is, tanácsolja, hogy nézessem meg rendesen az orvossal. Miután a csoportvezető figyelmeztette, hogy elrontott valamit, egy ideig félre sem nézve püfölte a billentyűzetet, azt hittem, gőzerővel javítja a hibát a dokumentumban, de aztán halkan szólt nekem, hogy „Sibata-szan!”, és ideadott egy papírt: „Várandósság idején ajánlott, illetve kerülendő élelmiszerek listája”. A hidzsiki alga rubrikájánál óriási betűkkel kiemelték, hogy „fogyasztható, de maximum hetente kétszer”.

Higasinakano-szannak mindig ragasztószaga volt. Mint a folyékony ragasztóé, amit annak idején használtunk. Nem kifejezetten büdös, de azért nem kellemes illatú. Csak egyszerűen ragasztószagú. Viszont már vagy egy éve ülünk szomszédos asztalnál, de én ugyan egyszer sem láttam őt ragasztót használni.

10. hét

Hétvégén a barátaimmal találkoztam. Mindkettejükkel együtt kezdtem egyetem után az első munkahelyemen, és most egy alagsori kocsmában ittunk Hibija közelében.

A vékony térelválasztó túloldaláról apám korabeli pasasok hangja és cigarettafüst áradt felénk, tisztára olyan érzés volt, mint ha egyenesen nekünk mesélnék az egyetemi kalandjaikat, meg hogy bezzeg a buborékgazdaság idején milyen volt a kiszolgálás, meg hogyan is kezdtek bele a parkolóházbizniszbe, miközben mi összevissza váltogattuk a témát az egészséges életmód és a szépségápolás között. Momoi az utóbbi időben a menstruáció utáni napokat viseli rosszul, és hagyományos kínai gyógyszereket kezdett szedni.

– Én is, tudjátok, hol voltam a múltkor a férjemmel?

Jukino „én is”-sel kezdődő reakciói általában abszolút nem kapcsolódnak a korábbi témához. Ráharaptam egy poliplábra. Belül iszonyúan hideg volt. Biztos mirelit.

– Hívott, hogy menjünk, mert kapott jegyet a munkahelyén egy művészakváriumba vagy hova. Szép volt. De előttünk állt egy ránézésre egyetemista pár, és a fiú azt mondta, hogy „én melletted maradok akkor is, ha magad ellen fordítod az egész világot”. Szerintem kizárt. Ilyet ki vesz be?

– Komolyan vannak, akik képesek ilyet mondani?! – biccentett Momoi, miközben az itallapot mustrálta. Egészen közel hajolt, talán rosszul látta a félhomályban. Drótszerű hajtincsei előrebuktak a füle mögül. Tényleg, mióta az elsőt megszülte, végig rövid hajat hordott.

– Hát ez az egyik, de…

– De mi?

– Hát eleve miért hagyja a csajnak, hogy ilyet csináljon? Meg az egész világot mégis ki tudja maga ellen fordítani? Amúgy sincs semmi esélye nyerni. Ha tényleg szereti, akkor akadályozza meg, hogy ekkora baromságot csináljon! – fejtette ki Jukino, és beleivott valamibe, aminek fagyi úszott a tetején. A fagyi alatt szénsavbuborékok pezsegtek. Highball float? Létezik ilyen ital? Rá akartam keresni, de Momoi láttán letettem róla, mert ő továbbra is fancsali képpel meredt az étlapra.

Jukino elhúzott mellettünk, mire észbe kaptunk. Ő váltott először munkahelyet közülünk, és ő ment elsőnek férjhez. Amikor hármasban kirándultunk egy termálfürdőbe, feltűnt, milyen jól néz ki a szeme azután is, hogy lemosta a sminket, szóval rákérdeztem, mire kiderült, hogy szemkontúr-tetoválás. Előrebocsátotta, hogy irgalmatlanul fáj, és elmesélte, milyen élmény volt, mi meg csak hüledeztünk.

– De jól kijöttök a férjeddel, nem? Mennyi ideje is vagytok házasok? – kérdezte Momoi, aki láthatóan ráunt az étlap böngészésére, majd odahívta a felszolgálót, és kért még egy csapolt sört.

– Hét-nyolc éve? Nem tudom, hogy jónak számít-e a kapcsolatunk. De mondjuk csak ketten vagyunk, szóval még könnyű.

– Ja. Mi is a férjed, vállalkozó? A múltkor láttam valami online interjút vele.

– Ha jól megy az üzlet, akkor minden oké. De otthon azért fárasztó tud lenni. Emlegetett szamár, máris hív, bocs, de felveszem. Mostanában folyton hív valamiért.

Jukino kisietett, kezében a telefonnal. Erre persze mi is elővettük a mobilunkat, és Momoi a foga között szűrte, hogy „a francba”. Kiment a fejéből, hogy úgy volt, másnap a gyereke barátaival mennek piknikezni.

– Jaj, még ki sem találtam, mi lesz a kaja. Csak nem csinálhatom az egészet mirelitből, muszáj beugranom hazafelé a boltba.

– Hű, de rég nem hallottam ezt a szót, hogy piknik! Részvétem.

– Holnap még hagyján, mert jóban vagyok a többi anyukával. De bentót csinálni az ovis sportnapra, na az rémálom.

Ezek után persze egyből szedelődzködni kezdtünk, amint Jukino visszaért a telefonálásból. Momoi egy húzásra benyomta a frissen rendelt sört, és már kértük is a számlát. Kint az utca tele volt a kocsmákkal szemezgető emberekkel meg a klubjuk ivászatára készülő egyetemistákkal. Jukino és Momoi a JR Júrakucsó állomásra indult gyalog, én viszont metróval terveztem hazamenni a Hibija állomásról. Miután elváltunk, és a bérletemet kerestem a táskámban a jegyellenőrző kapunál, kezembe akadt az ajándék, amit még nyáron vettem, amikor hazautaztam a halottak ünnepére, és oda akartam nekik adni. Alig voltak a metrón így szombat este kilenc után.

Amikor odaértem a lakásomhoz legközelebbi állomásra, volt valami hiányérzetem, de annyira azért nem volt üres a hasam, ezért inkább a könyvesboltba ugrottam be az állomással szemben, ha már úgyis nyitva volt. Rögtön a bejáratnál voltak az újságok, ahol egy nagyjából korombeli lány elmélyülten olvasott valamit. Egy kismama magazin jellegű lapot. Néha megigazította a kezében halvány rózsaszín táskáját. A táska fülén olyankor mindig lifegni kezdett valami. Ja, tényleg, jutott eszembe, és elővettem a telefonomat, hogy utánanézzek, aztán eljöttem a könyvesboltból.

Fennakadás nélkül megkaptam az állomás irodájában a „Kisbaba van a hasamban”-kulcstartót.

– Gratulálunk! Tessék, itt van.

– Kaphatnék még egyet? Tudja, ha már lúd, legyen kövér.

Kigondoltam, hogy teszek egyet a munkába használt válltáskámra, egyet pedig a hátizsákra, amit olyankor hordok, ha sok a cuccom. Legutoljára akkor volt bármiféle fityegő a táskámon, amikor a nagyanyám az egyetemi felvételi előtt végigállt egy hosszú sort a tanulás istenének jusimai szentélyében, hogy a vizsgákon szerencsét hozó amulettet vegyen nekem.