BELLA MACKIE

Hogyan öld meg

a családod

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: How to Kill Your Family

Fordította: Márton Andrea

Copyright © 2021, Bella Mackie

Hungarian Translation © Márton Andrea, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800858

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Apunak, aki vagy száz gyilkolós esti mesét olvasott nekem.

Anyunak, aki vagy száz felemelő mesét olvasott nekem.

Ígérem, titeket nem irtalak ki.

„…irtsátok ki bennem

A nőt s töltsetek túlcsordulni ádáz

Kegyetlenséggel! Dagadjon a vérem…”{1}

William Shakespeare: Macbeth

PROLÓGUS

A Limehouse-börtön, mint az sejthető, meglehetősen szörnyű hely. Eltekintve attól, hogy sejteni sem lehet, milyen; egyáltalán nem. Nincsenek játékkonzolok és sík képernyős tévék; semmi olyan nincs, amiről az újságok írnak. Nincs barátságos, családias légkör, nincsenek csajos bandák – a hangulat általában hisztérikus, iszonyatos a zaj, és gyakran érzem úgy, hogy bármelyik pillanatban kitörhet egy bunyó. Kezdettől fogva próbálok lapítani. A lehető legtöbb időt a cellámban töltöm a legnagyobb jóindulattal is csak helyenként emészthetőnek nevezhető étkezések között, emellett igyekszem kerülni a lakótársamat – ezt a bosszantó kifejezést kell rá használnom.

Kelly olyan csaj, aki szeret „dumcsizni”. Az első itteni napomon, tizennégy hosszú hónappal ezelőtt, leült az ágyamra, megszorította a térdemet a rettentően hosszú körmű kezével, és kijelentette, hogy tudja, mit követtem el, és fantasztikusnak tartja. Kellemes meglepetés volt egy ilyen dicséret, tekintve, hogy ahogy közeledtem e szörnyű hely komor kapuja felé, arra számítottam, hogy durván viselkednek majd velem. Ó, boldogok a tudatlanok, akik a börtönt csupán alacsony költségvetésű tévésorozatokból ismerik! Eme kis bevezető után Kelly úgy döntött, én vagyok az új legjobb barátja, mi több, olyan lakótárs, akivel dicsekedni lehet. Reggelinél odadörgölőzik hozzám, karon fog, és úgy sutyorog, mintha bizalmas beszélgetést folytatnánk. Hallottam más foglyokkal beszélni: ilyenkor a hangja színpadias suttogássá halkul, mintha azt sejtetné, hogy a bűnöm minden részletét bevallottam neki. Hatalmat és tiszteletet szeretne kicsikarni a többi lányból, és ha van, aki ebben segíteni tud neki, akkor az a Morton-gyilkos. Mindez rettenetesen bosszantó.

Tudom, azt írtam, hogy Kelly úgy büszkélkedik, mintha mindent tudna a bűnömről, de ez némileg enyhíti tetteim súlyosságát. Számomra a bűn szó homályos, földhözragadt és nélkülöz minden kifinomultságot. Amikor az ember az ötvenes zónában százzal megy csak azért, hogy megvegyen egy langyos lattét, hogy elkezdhessen egy újabb unalmas napot az irodában, akkor bűnt követ el. Én ennél magasabbra törtem. Összeállítottam és kiviteleztem egy bonyolult és gondosan szőtt tervet, amelynek eredete jóval a születésem körüli kellemetlen körülmények előttre nyúlik vissza. És tekintve, hogy ebben a förtelmes és unalmas ketrecben alig van mit csinálnom (egy megtévedt terapeuta azt javasolta, hogy próbáljak meg szabadverset írni. Örömmel töltött el, hogy a puszta arckifejezésem arra sarkallta, hogy soha többé ne tegyen ilyen javaslatot), úgy döntöttem, elmondom a történetemet. Ez nem könnyű feladat, hiszen nincs velem a megszokott hiperszuper laptopom. Amikor az ügyvédem nemrégiben mutatott valamicske fényt az alagút végén, úgy éreztem, meg kell örökítenem az itt töltött időmet. Le kell írnom annak egy részét, amit elkövettem. A börtönboltban vásároltam egy vékony noteszt és egy töltőtollat, így öt fonttal csökkent a heti tizenöt font ötven centes keretem. Felejtsük el az olyan újságcikkeket, amelyek lazán azt javasolják, hogy úgy spórolj, hogy nem veszel kávét elvitelre. Ha valóban szeretnéd megtanulni, hogyan húzd meg igazán a nadrágszíjat, gyere a Limehouse-ba! Az írás céltalan ugyan, de muszáj csinálnom valamit, hogy ellensúlyozzam a hely nevetséges unalmát, és abban reménykedem, hogy ha elkezdek elszántan körmölni, akkor Kelly és a végeérhetetlen „hölgyei”, ahogy nevezi őket, többé nem kérdezgetik tőlem, hogy nézem-e velük a valóságshow-t a társalgóban. „Bocs, Kelly – mondom majd –, fontos jegyzeteket vetek papírra a fellebbezésem miatt, beszéljük később!” Biztos vagyok benne, hogy a legenyhébb célzás arra, hogy szaftos részleteket árulok el az ügyemről, azt fogja elérni, hogy Kelly olyan elgondolkozva kocogtatja majd az orrát, mint egy Dick Francis-regény kacagtató karaktere, és békén fog hagyni.

Természetesen a történetemet nem Kellynek szánom. Kétlem, hogy képes lenne felfogni, mi motivált a tetteim elkövetésére. A történetem az enyém, bár tudom, hogy ha valaha kiadnám, az olvasók csak úgy falnák. De sosem lennék képes rá. Azonban jó tudni, hogy az emberek talán elgondolkodnának rajta. Igazi sikerkönyv lenne, a tömegek megrohamoznák a könyvesboltokat abban a reményben, hogy minél többet megtudnak a vonzó és tragikus sorsú fiatal nőről, aki ilyen szörnyűségeket képes elkövetni. A pletykalapok hónapok óta cikkeztek rólam – a közönség láthatóan nem unja meg a kétbites pszichológusokat, akik a távolból is képesek diagnosztizálni. Aztán ott vannak az időnként felbukkanó, ellentétes véleményt hangoztatók, akik megvédik a tetteimet, és akiktől egy emberként hördül fel a Twitter. A nagyközönséget annyira izgatják tetteim, hogy még az 5-ös csatorna sebtében leforgatott, rólam szóló dokumentumfilmjét is hajlandók megnézni, amelyben egy dagadt asztrológus kijelentette, hogy a sorsom meg volt írva a csillagokban. Közben persze rosszul tudta a csillagjegyemet.

Tudom, hogy az emberek egyszerűen innák a szavaimat. Mivel senki sem próbálta meg pontosan elmagyarázni az eseményeket, az ügyem máris hírhedt lett, és ironikus módon mindez úgy történt, hogy a valódi bűneimről mit sem tudnak. Ebben az országban az igazságszolgáltatás kész vicc, és a következő mondatnál semmi nem jelzi ezt jobban: több embert is megöltem (némelyiket brutális módon, némelyiket békésebben), mégis olyan gyilkosságért ülök a börtönben, amit nem is követtem el.

Az elkövetett bűneim – ha napvilágra kerülnének – biztosítanák, hogy évtizedekig, sőt évszázadokig emlékezzenek rám – ha az emberi faj képes még évszázadokig fennmaradni. Dr. Crippen, Fred West, Ted Bundy, Lizzie Borden és én, Grace Bernard. Őszintén szólva ez némileg bosszant. Nem vagyok sem amatőr, sem imbecillis. Olyan ember vagyok, akit az utcán csodáló pillantások kísérnek; talán Kelly is ezért ragaszkodik hozzám ahelyett, hogy a szart is kiverte volna belőlem úgy, ahogy arra számítottam. Még itt is megvan bennem egyfajta elegancia és szenvtelenség, amelyen a gyengébbek kétségbeesetten szeretnének áttörni. Bűneim ellenére állítólag zsákszámra kapom a leveleket, sokan szerelmükről és csodálatukról biztosítanak, érdeklődnek, hol vettem a tárgyalásom első napján viselt ruhámat (Roksanda, ha valakit esetleg érdekel. Sajnos a miniszterelnök rémes felesége egy hónappal később valami hasonlót viselt). Gyakran érkeznek gyűlölettől csöpögő firkálmányok. Néha őrültek is tollat ragadnak, olyanokat irkálnak, hogy én a levegőn keresztül küldök nekik üzeneteket. Sokan szeretnének megismerni, lenyűgözni, felülmúlni – ha a cselekedeteimben nem is, legalább szabászati választásaimban. Mindez persze nem számít, mivel egyetlen ilyen levelet sem olvasok el; az ügyvédem az egész kupacot felnyalábolja és elviszi. Egyáltalán nem érdekel, mit jelentek olyan idegenek számára, akik olyan szánalmasak, hogy képesek tollat ragadni és írni nekem.

Meglehet, hogy túl nagy kedvességet tulajdonítok a nagyközönségnek, és a valóságosnál bonyolultabb érzelmeket tulajdonítok neki. Talán az ügyem iránti hosszantartó, már-már rögeszmés figyelem leginkább úgy írható le, mint Occam borotvája: ezen elmélet szerint általában a legegyszerűbb válasz a helyes. Ez esetben a nevem halálom után sokáig fennmarad, mégpedig a létező legprózaibb okból – mivel egy szerelmi háromszög gondolata roppant drámai és zűrös. De amikor végiggondolom, hogy mit is követtem el valójában, kissé elszomorodom, hogy soha senki nem fogja megtudni, milyen bonyolult hadműveletet hajtottam végre. Természetesen rendkívül jó lenne mindent megúszni, de talán ha már régen nem leszek, valaki majd felnyit egy régi széfet, és elolvassa ezt a vallomást.

A nagyközönség elborzad. Végül is, szinte a világon senki más nem értheti meg, hogy valaki zsenge huszonnyolc éves korára hogyan végezhetett a családja hat tagjával, mégpedig teljes lelki nyugalommal. És utána boldogan folytatta az életét, nem bánva semmit sem.

ELSŐ FEJEZET

Lelépek a repülőről, és megcsap a forró levegő, amiről a britek olyan drámaian szoktak nyilatkozni, valahányszor valami meleg tájon landolnak, s eszükbe jut, hogy a világ többi része olyan klímát élvez, amely nem csak a hideg és a szürke között egyensúlyoz. Megszoktam, hogy gyorsan átvágok a repülőtereken, és ma ez különösen igaz, mivel szeretném elkerülni azt a pasast, aki mellett volt szerencsétlenségem ülni az út alatt. Amir abban a pillanatban bemutatkozott, amint bekötöttem a biztonsági övemet. Harmincas évei közepén járt, szinte komikusan nagy hasán erősen feszült az ing, amelyet fényes, susogós melegítőnadrággal párosított. Öltözéke legszörnyűbb darabja, a hab az egész rémes tortán a cipő helyett viselt strandpapucs volt. Gucci strandpapucs, hozzáillő zoknival. Jézusom! Eszembe jutott, hogy megkérem a vezető utaskísérőt, ültessen máshová, de a hölgyet sehol nem láttam, én viszont már fogoly voltam a szépen kiöltözött hím és az ablak között, a gép pedig máris elkezdett gurulni.

Amir Puerto Banúsba tartott, ahogy én is, bár ezt nem akartam megosztani vele. Harmincnyolc éves volt, valami éjszakai bárokkal kapcsolatos a melója, és gyakran emlegette, hogy szeretne „nagyban játszani”. Ahogy rettentőn unalmasan mesélt a marbellai életstílusról és arról, milyen nehézségekkel kell szembenéznie most, hogy a kedvenc kocsijait a nyári szezonra Marbellára kell szállíttatnia, lehunytam a szemem. Utastársam a testbeszédem ellenére sem hallgatott el, így végül kénytelen voltam szóba elegyedni vele. Azt mondtam neki, hogy a legjobb barátnőmet látogatom meg. Nem, a barátnőm nem Puerto Banúsban él, hanem a szárazföld belsejében, és nem valószínű, hogy betévedünk a városba, hogy élvezhessük a Glitter nevű éjszaki bár vendégszeretetét.

– Szeretnél egy kocsit? – érdeklődött az óriás. – Tudok adni egy brutál nagy dögöt, amivel simán furikázhatsz a városban! Szólj nyugodtan, és kapsz egy szép kis Mercedest a nyaralásod idejére! – A lehető legudvariasabban elutasítottam, és határozottan kijelentettem, hogy még leszállás előtt van egy kis munkám.

Ahogy elkezdtük az ereszkedést, Amir megragadta az alkalmat, és emlékeztetett rá, hogy csukjam be a laptopomat. Ismét kénytelen voltam beszélgetni vele, ügyelve arra, hogy ne áruljam el a nevemet és semmilyen személyes adatot ne adjak meg magamról. Rettentő dühös voltam a rám irányuló figyelem miatt; szándékosan húztam fekete nadrágot, fekete inget és nem sminkeltem a repülőútra, hogy minél kevésbé vonjam magamra a figyelmet. Se ékszer, semmi személyes, semmi, amit bárki is felidézhetne rólam, ha esetleg kihallgatják. Nem mintha bárkit is kihallgatnának miattam – fiatal lány vagyok, aki a marbellai nyaralására tart, mint sokan mások ezen a nyáron.

A repülőút volt a legtöbb, amit Amir kaphatott belőlem, és azt sem adtam szívesen. Tehát most átfurakszom az emberek között, mosolyokat villantok ide-oda, ahogy az útlevél-ellenőrzésre várók elébe vágok, és egyenesen a poggyászkiadóhoz megyek. Ahogy a terem megtelik, beállok egy oszlop mögé, és a telefonomat bámulom. Néhány perccel később meglátom a bőröndömet, felkapom, majd sarkon fordulok, és elszántan elindulok a kijárat felé. Aztán eszembe jut valami, amitől megdermedek.

Nekidőlök a korlátnak a repülőtér bejárata előtt, amikor Amir megjelenik. Ahogy behúzza a hasát és kidülleszti a mellét, arca felragyog.

– Már kerestelek! – kiált fel, én pedig megpillantom a fénylő aranyórát, ahogy gesztikulál.

– Igen, bocs, sietek, hogy odaérjek a barátnőmhöz ebédre, de nem akartam búcsú nélkül elmenni – válaszolok.

– Mi lenne, ha megejtenénk azt a bulis estét? Add meg a számodat, és összecsörgünk! – Ez esélytelen, de kénytelen vagyok kedves lenni vele, ha meg akarom szerezni tőle azt, amire szükségem van.

– Új a telefonom, Amir, ha megölnek, sem jut eszembe a számom. Tudod, mit? Add meg a tiédet, és hívni foglak! – mosolyodom el, és könnyedén megérintem a karját. Miután elmentettem a számot, és elutasítottam az ajánlatát, miszerint hazavisz, búcsút intek.

– Amir – szólok utána, ahogy elindul –, az a kocsis ajánlat áll még?

◆ ◆ ◆

Alig két órával később érkezem meg a bérelt lakásba; a reptérről meglehetősen fájdalommentes utazás várt rám a bérelt kocsimban. A lakást Airbnb-n találtam, és a tulajdonosnővel abban maradtam, hogy készpénzben fizetek, hogy ne kereshessék vissza a nevem. Amikor kijelentettem, hogy dupla árat fizetek, a hölgy részéről rendben volt a privát foglalás. Rettentően drága volt, főleg így főszezonban, de csak ezt a hetet tudtam kivenni szabinak, és szeretnék haladni a tervemmel, úgyhogy pénzzel oldok meg mindent. A lakás kicsi, és zsúfolt, a stílus egy nyolcvanas évekbeli plasztikai sebészet várójára hajaz, porcelánbabákkal megspékelve. Alig várom, hogy láthassam az óceánt, és kinyújtóztathassam a lábamat, de itt kevés időm van, és sok a dolgom.

Utánanéztem mindennek, már amennyit össze lehet szedni két vén bigottról, akiknek tapintatlan módon kevés az online jelenlétük, és van egy jó tippem, hol lesznek ma este. Kathleen Facebook-oldaláról úgy tűnik (szegénykém, publikus az oldala; nagy áldás, hogy az öregek nem tudják, milyen biztonsági beállítások léteznek), amellett, hogy dühös lenne amiatt, hogy hány spanyol él Spanyolországban, az Artemis házaspár az ideje nagy részét egy Villa Bianca nevű, közvetlenül a part mellett található étterem és egy Dinero elnevezésű, a város külső részén álló kaszinó között osztja meg. Az étteremben asztalt foglaltam vacsorára.

Hadd tisztázzam a dolgot! Fogalmam sincs, mit csinálok. Huszonnégy éves vagyok, évek óta gondolkozom azon, miként bosszulhatnám meg anyám halálát, és ez a legnagyobb lépés, amit eddig tettem. Eddig nagyrészt azzal foglalkoztam, hogy miként jussak feljebb a céges ranglétrán, hogyan tudok spórolni, kutattam a családom után, és próbáltam úgy helyezkedni, hogy közelebb kerülhessek hozzájuk. Végül sikerrel jártam, de mindez nagyon fárasztó volt. Természetesen hajlandó vagyok meghozni ezeket az áldozatokat azért, hogy közelebb jussak a végcélomhoz, de egek, nagyon nehéz úgy tenni, mintha érdekelnének a vásárlói kérdőívek és szeretnék részt venni az opcionális (más néven kötelező) csapatépítésen péntekenként. Ha tudtam volna, hogy Jäger-bombákat kell innom olyan emberekkel, akik saját, szabad akaratukból dolgoznak marketinges területen, akkor jobban utánanézek a koponyalékelés tudományának. Talán ezért is sietek ezzel a nagy lépéssel: kétségbeesetten be akarom bizonyítani saját magamnak, hogy észrevehető hatással vagyok a dolgokra, és tizenhárom éves korom óta bármit véghez tudok vinni, amit elhatározok. És mégis fájdalmasan alábecsültem a felkészülés fontosságát. Elképzeltem, hogy mire Marbellára érek, szilárd tervem lesz: alaposan kidolgozom az útvonalat, az időzítést, és veszek magamnak egy hihetetlenül fantasztikus álruhát. Ehelyett egy olyan lakásban kötöttem ki, amely úgy fest, mintha a család kedvenc tengerimalaca hónapokkal ezelőtt kinyiffant volna a nagyszekrény mögött, és anyádnak fél éve fogalma sincs, mi ez a szag, de őrült módra tocsogsz a fertőtlenítőben. Van egy elképzelt tervem, de fogalmam sincs, meg tudom-e valósítani. Van egy parókám, amit a Finsbury Parkban vettem, egy kozmetikában; a paróka a bolti próbafülke megvilágításában meggyőzőnek tűnt, de a spanyol napfényben aggasztóan gyúlékonynak. Annak ellenére, hogy a felkészültség hiánya miatt pokolian ideges vagyok, belém hasít az izgalom. Ahogy felteszem a parókát és kisminkelem magam, úgy érzem, mintha egy csodás randevúra készülnék, nem pedig arra, hogy megöljem a nagyszüleimet.

◆ ◆ ◆

Ez persze túlzottan drámai kijelentés volt. Nem ma este ölöm meg őket, az ostobaság lenne. Muszáj látnom őket, belehallgatni a beszélgetésükbe, hátha elejtenek egy-két megjegyzést az e heti terveikről. Párszor el kell autóznom a villájukig, meg vissza, és ami fontos: muszáj elhoznom Amirtól az ígért kocsit. Az autó vagy annak a jele, hogy ostoba módon kaotikus állapotban vagyok és el kellene halasztanom a tervemet, vagy aprócska ajándék egy ismeretlen istenségtől. Lássuk, melyik az!

Régen eldöntöttem, hogy Kathleen és Jeremy Artemis lesz az első, aki elhagyja ezt a földi világot. Ennek több oka is volt – az első az, hogy már annyira öregek voltak, hogy mit sem számított az egész. Szerintem azok az öregek, akik nem tesznek mást, csak felélik a nyugdíjukat és egész nap a kedvenc karosszékükben gubbasztanak, nem reklámozzák valami zseniális módon az emberiséget. Remek, hogy rájöttünk, hogy az orvosi beavatkozások és az egészségesebb életmód segítségével miként tudunk tovább élni, de sajnos ezek az emberek csak feleslegesen foglalják a kórházi ágyakat, és egyre gonoszabbak és gonoszabbak lesznek. Legvégül pedig ezek a bigott, kimerítő szörnyetegek pont abban a szobában laknak, amelyből te dolgozószobát akartál csinálni.

Senki ne legyen meglepve! Tudom, hogy mindenki így gondolja. Élvezd az életedet, de hetvenéves korod körül jobb, ha már alulról szagolod az ibolyát! Csak a legunalmasabbak akarnak száz évig élni, mert annak egyetlen jutalma egy személytelen és kurta levél a királynőtől. Úgyhogy én csak szívességet teszek mindenkinek. Ezek az emberek öregek és feláldozhatók, és rettentően elnyújtott, céltalan életet élnek. Borocska az ebédnél, szundikálás, vásárolgatás a belvárosi butikban, ahol ocsmány ékszert és gagyi órát vesznek. A férfi golfozik, az asszony rengeteg időt tölt azzal, hogy mindenfélét befecskendeztet az arcába, aminek az a különös hatása van, hogy egy vénséges vén bölcsődés benyomását kelti. Tiszta időpocsékolás az egész, és mindennek a tetejébe ezek az emberek még rasszisták is. Ó, csessze meg, mindenki el tudja képzelni! Marbellán élnek, és mégsem beszélnek spanyolul – na tessék! Azt hiszem, ennél több magyarázat nem is kell.

Természetesen ezzel az egésszel én is nyerek valamit. Nem én vagyok Harold Shipman, aki boldogan legyilkol annyi idős embert, amennyit csak tud. Én csak őket, kettejüket akarom megölni, a többi öreg felőlem nyugodtan bambulhatja az Emmerdale sorozatot és vásárolhat szörnyűséges ajándékokat az unokáinak, akik ki nem állhatják az unalmas látogatásaikat. Ezek az emberek tulajdonképpen a nagyszüleim, bár sosem találkoztak velük, és soha egy tábla Toblerone csokit nem vettek nekem. De azért tudnak rólam.

Hadd magyarázzam el! Mindennek évekig nem voltam tudatában; azt hittem, hogy apám, Simon, sikeresen titokban tartotta előttük létezésemet, de anyám barátnője, Helene nemrég Londonban járt, és egy üveg bor mellett bevallotta, hogy nem sokkal azelőtt, hogy évekkel korábban elutazott Párizsba, meglátogatta a nagyszüleimet. Úgy érezte, hogy ha magamra hagy, akkor cserben hagyja csodálatos anyámat. Szegény, halott Marie! Helene az egyetlen dolgot tette, ami eszébe juthatott, hogy enyhítse a bűntudatát: rákeresett a nagyszüleimre a neten, és a Companies House oldalán megtalálta a londoni lakcímüket. Kis híján átmásztam az asztalon, hogy megtudjam, mit mondtak neki, hogy ezt az új információt elraktározzam a memóriámban. Természetesen korábban sokszor jártam már az Artemis-háznál, mielőtt végleg Spanyolországba költöztek. Órákat töltöttem a kapuk előtt: vártam, figyeltem, néha-néha a nyomába eredtem sofőrös autójuknak, amikor éppen elmentek valahová. De a velük való beszélgetés egészen új volt számomra; Helene részben lenyűgözött, részben pedig bosszantott azzal, hogy sosem mesélt nekem erről a találkozásról.

Helene láthatóan vonakodott elmondani, hogy mennyire volt vészes ez a találkozó. Nem mert a szemembe nézni, miközben elmesélte, hogy amikor elmondta, ki ő, elsőre becsapták az orra előtt az ajtót. Azonban Helene nem ment el. Végül beengedték, és hűvösen közölték vele, hogy mindent tudnak rólam és a „rémes” anyámról. Ahogy mindezt felfogtam, zúgni kezdett a fülem; tapogatni kezdtem a nyakamat, vártam, hogy a torkomban kialakuljon a gombóc. A nagyszüleim kezdettől fogva tudtak rólam, mesélte Helene, mivel „szegény” fiuk egy este váratlanul felbukkant, és a nappaliban fel-alá járkálva bevallotta, hogy kisebb bajba került. Jeremy szerint, aki vitte a szót, míg Kathleen mereven ült a kanapén és egy nagy pohár gin-tonikot szürcsölgetett, Simon megkérdezte, hogy miként mondja el a dolgot a feleségének, Janine-nek. Emellett azt is közölte apjával, hogy valamilyen anyagi támogatást szeretne nekem.

– Szóval apád mégis helyesen akart cselekedni – mondta Helene szinte bocsánatkérőn, ahogy kiitta a borát, és a haját babrálta. Figyelmen kívül hagytam ezt a megjegyzést, és megkértem, hogy folytassa. Nem állt szándékomban helyt adni Simon szánalmas próbálkozásainak, hogy végre tiszta legyen a lelkiismerete.

Jeremy büszkén elmondta Helene-nek, hogy ő és a felesége több órán keresztül torpedózták Simon ötletét; Simon végül belátta, hogy Marie csak a pénz miatt esett teherbe; szülei figyelmeztették fiukat, hogy Janine ebből sosem térne magához.

– Simon pusztán egy ostoba hibát követett el, mint sok más fiatalember – mondta Jeremy Helene-nek –, és sajnálom, hogy ez a leánygyermek szülők nélkül kénytelen felnőni, de sokan ennél rosszabb dolgokkal is kénytelenek szembenézni. Én magam például zsenge koromban elveszítettem az édesanyámat, mégsem jártam körbe alamizsnáért kuncsorogva a fél világot.

Helene visszavágott: azt kiabálta, hogy Marie nem akarta kelepcébe csalni a fiukat, és megpróbálta elmagyarázni, hogy Marie nem tudta, hogy Simon milyen vagyonos, sem pedig azt, hogy nős – mindez csak sokkal később derült ki számára. De azok ketten hallani sem akartak róla.

– Az a lány megpróbálta tönkretenni a fiamat, kiforgatni a vagyonából! – kiáltotta Kathleen, és hirtelen felpattant a helyéről. – Ha azt képzeli, hogy a barátnője lánya is elkezdheti ezt az ostobaságot, maga is olyan bolond, mint ő volt!

Nagyjából ennyi volt az egész. Helene szerint, aki már kiitta a borát, és hevesen gesztikulált, Kathleen hirtelen zokogni kezdett, és a férje mellkasát püfölte. Jeremy megragadja a karját, határozottan lenyomta a kanapéra, majd visszafordult Helene-hez, aki döbbenten állt az ajtó mellett.

– Maga felzaklatta a feleségemet, és tönkretette az esténket! Azt akarom, hogy távozzon a házunkból, és soha eszébe se jusson, hogy ezzel a baromsággal próbálkozzon a fiunknál! Pikk-pakk magára uszítunk egy ügyvédet, és kurva gyorsan hajléktalan lesz, aztán majd a bíróságon találkozunk!

– Akkor már remegtem – vallotta be Helene –, mert Jeremy olyan volt, mint egy őrült. Kidülledt a szeme és gondosan fésült haja szanaszét állt. A legkülönösebb viszont az volt, hogy a tájszólása teljesen megváltozott. Amikor először hozzám szólt, úgy beszélt, mint egy tökéletes angol úriember, de mire elmentem, a hangja kemény volt és durva; azokat az árusokat juttatta eszembe, akik abban a városban éltek, amelyben felnőttem. Nagyon sajnálom! Én megpróbáltam, de azt hittem, Simon szülei kedvesebbek, együttérzőbbek. Azt hittem, szeretnék megismerni a gyönyörű unokájukat, az ég szerelmére is! De nem. Maguknak szépen kikaparták a gesztenyét, de a felszín alatt, Grace, ez egy zsugori népség.

Szóval öregek, gonoszok és elfoglalják a drága helyet a nagyvilágban. Már pusztán ez elegendő lenne ahhoz, hogy segítsek nekik szomorú véget érni, mégpedig sokkal kellemetlenebb körülmények között, mint ahogy az eleve meg volt írva számukra. De ha teljesen őszinte vagyok, akkor főleg azért teszem, mert tudták. Tudtak anyám létezéséről. Tudtak rólam. És nem egyszerűen széttárták a karjukat, és nem tettek semmit, hanem tevékenyen védték a fiuk érdekeit, és hibáztatták Marie-t, Helene-t, a klubokat, Simon barátait, azokat, akik tévútra vezették őt. Mindenkit hibáztattak, csak Simont nem. Simon kibújt apai felelőssége alól, és a családja ebben a segítségére volt. Sokáig úgy gondoltam, ezek ketten úgy élik az életüket, hogy fogalmuk sincs arról, hogy a fiuk elutasította a gyerekét, és hagyta, hogy a gyereke anyja nehéz körülmények között éljen. De ők ezt így akarták. És végül ez segített meghozni a döntésemet. Elsőnek ők halnak meg.

◆ ◆ ◆

Este hatra érek vissza a tengerparti étterembe; feltételezem, hogy a legtöbb idős párhoz hasonlóan a nagyszüleim is korán vacsoráznak. A teraszra kértem asztalt, de kiderült, hogy az étterem sokkal nagyobb, mint ahogy a neten láttam, és attól félek, hogy túl messze leszek tőlük ahhoz, hogy bármi hasznosat megtudjak. Egy pohár fehérbort rendelek (szeretem a bort; Latimerék mindig ügyeltek arra, hogy jó minőségűt igyanak – én Rioját választok), és kényszerítem magam, hogy felüssem a könyvet, amelyet magammal hoztam, hogy ne tűnjön fel, hogy hallgatózom. A Monte Cristo grófja mellett döntöttem, ami persze túl direkt volt, de csomagolás közben jót mosolyogtam rajta. Nem kell sokáig várnom: Artemisék megérkeznek. Az első oldal végén mozgást látok a szemem sarkából. Két pincér kísér négy idősebb embert; elhaladnak a bárpult mellett, kifelé tartanak, a teraszra. Mereven ülök, nem engedem meg magamnak azt, hogy felpillantsak, de érzékelem, hogy közelednek. Éles női hang szólal meg.

– Nem, ne azt az asztalt, Andreas! A tűző napon ülnénk. Inkább oda ültessen!

A négyes megfordul, és megindulnak a terasz túlsó végébe. Baszd meg, Kathleen!

Miután elhelyezkednek, és megrendelik az italokat – mindez egy örökkévalóságig tart, mert közben panaszkodnak a szélre, és azon merengenek, hogy mit válasszanak –, engedélyezek magamnak egy rövid terepfelmérést. Az idősödő Artemis házaspár velem szemben ül, barátaik velük szemben. Kathleen haját úgy beszárította a fodrász, hogy Joan Collins sírva könyörögne az illető nevéért. A haja világosszőke, és egyszerűen szerkezete van, nem stílusa; a szél, ami miatt aggódott, meg se lebegteti. Arcán távolról is egyértelmű a szépészeti beavatkozások nyoma, amelyek a szemének szándékosan kölcsönöznek kissé ijedt kifejezést, amelyet kokettálónak szántak, de inkább bárgyúnak tűnik. Kathleen bézs tunikát visel, bézs nadrággal, az asztalon pedig ott hever illetlenül nagy Chanel táskája. Nyakán vastag, többsoros lánc… pontosan nem látom, de bizton állítom, hogy nem cirkonkő van benne. Szerencsém van, mert nyugodtan bámulhatom őket: teljesen az étlapba temetkeznek. Eltűnődöm, van-e belőlem valami ebből az állandóan elégedetlennek látszó nőből, aki most felemeli két kezét, összefonja, és ekkor meglátom a körmét. Hegyesre reszelték és klasszikus tűzvörösre lakkozták. Tessék, Kathleen! Hosszú és karcsú kezem, amely elfeledett könyvemet fogja, egyáltalán nem olyan, mint az övé. De a körmöm… a körmöm élénkpiros és szintén hegyes.

Néhány percig úgy teszek, mintha a könyvembe mélyednék, majd odahívom a pincért és megkérem, hogy adjon egy másik asztalt, ne a tűző napon üljek. Épp ideje volt, mert az a sanda gyanúm, hogy ez a paróka bármelyik pillanatban megolvadhat. A teraszon sokan vannak, de nincs zsúfoltság, és a célpontjaim mögött elhelyezkedő asztalt kapom. Sokkal jobb! Hallani akarom, miről beszélnek. Bár a jellemükről semmi érdekeset vagy érdemlegeset nem fogok megtudni – ahhoz túlságosan is merevek –, de talán kiderül, mi a tervük erre a hétre. Csak öt napot töltök itt, több szabadságot nem tudtam kivenni, ezért kevés az időm. Rendelek még egy pohár bort, és valami tapas-válogatást, majd ismét kinyitom a könyvemet. Jeremy most engem néz; ezt a nézést minden nő ismeri. A vén kecske végigmér, elismerőn konstatálja fiatalságomat, és egy pillanatra sem jut eszébe, milyen szánalmas. Egy pillanatra elmosolyodom, részben azért, mert vicces, hogy a saját nagyapám megnéz magának, és részben azért, hogy azt higgye, elbűvölt. A pillanatot a pincérek szakítják félbe, akik meghozzák a rendelésüket. Rendelést nem adtak le ugyan, de az ételek láttán nem lepődöm meg: steak és sült krumpli az egész társaságnak. Az egész étlapról biztosan mindig ezt választják. Steak és sült krumpli – soha nem tévednek idegen területre, soha nem csinálnak semmit, ami kicsit is más lenne; kicsinyesek, földhözragadtak. És mindezt egyetlen, a tányérjukra vetett pillantásból állapítottam meg. Képzeljék, miket tudnék mondani a könyvespolcukról! Csak viccelek, ezek nem tartanak otthon könyvet.

A golfklubos barátaikról duruzsolnak, valami Brian nevű pasasról, aki nemrég kínos helyzetbe hozta magát egy jótékonysági aukción (szegény Brian, micsoda szégyen – kiveti magából az idősödő expat közösség!). Kathleen és a másik nő – aki nagyon hasonlít rá, csak kövérebb, és kisebb a Chanelje – egy fodrászt becsmérelnek, aki túlságosan lassú, és nem tudta beszorítani hétfőre a barátnőjüket. A figyelmem kezd lankadni. Mindent szeretnék tudni, amit lehet, de istenemre mondom, ezek az emberek nem könnyítik meg a dolgomat.

Vajon ihatok még egy pohár bort? Vagy az tönkretenné a tényfeltáró küldetésemet? Bassza meg, rendelek egy pohár vörösbort! Csipegetem a tapas maradékát. Talán az általam megfigyelt csapat mégis jól tette, hogy a steak mellett döntött. A rendelt kaja zavarba ejtően gumiszerű; nem olyan, mintha a tengerből származna, inkább mintha egy autópálya melletti raktárban gyártották volna. A csapat kávét rendel, és Kathleen egy folt miatt sopánkodik, amit Jeremy nyakkendőjén fedezett fel. A nyakkendő olyan, mintha valami klub nyakkendője lenne; lefogadom, hogy Jeremy szabadkőműves, egyszerűen annyira illene hozzá! Dagadt Barátnő férje érdeklődik, hogy mikor lesznek legközelebb a kaszinóban, és szóba hoz egy csütörtöki iszogatós partit.

– Igen, ott leszünk! – mondja Jeremy élesen, és eltolja Kathleen feléje nyújtott szalvétáját. – Beresfordékkal vacsorázunk fél nyolckor, és visszafelé benézünk.

DE HOL VACSORÁZTOK? – szeretném kiabálni, ezt azonban nem közlik. Jeremy kurtán int a pincérnek, a számlát kéri. A másik férfi azonban elkapja az érkező számlát, és a nagyszüleim felé int.

– Ezt most mi rendezzük, szerintem most mi jövünk!

– Nem, kérlek, ragaszkodom hozzá!

Egy aranykártya villan meg, és Jeremy alig válaszol, inkább ismét felém pillant. Most elkapom a tekintetemet. Nem akarom, hogy megjegyezzen, vagy túlságosan ismerős legyen számára az arcom. Nem aggódom, úgy gondolom, elég sokat nézegethet olyan fiatal lányokat, akik az unokái lehetnének. Talán kevesebb olyan van, aki tényleg az unokája, de Simon tempója mellett ki lehet biztos bármiben is?

Ahogy távoznak, jobban megnézem magamnak Jeremy nyakkendőjét. Tévedtem, nem szabadkőműves. Sárga és zöld alapon az RC monogram díszeleg. Gyorsan rákeresek, és megtudom, hogy ez az 1788-ban, Mayfairben megnyitott, kifejezetten urak, a királyi család tagjai és a vagyonos férfiak számára fenntartott Regency Club hivatalos nyakkendője. A klubot házastársak nem látogathatják. Majdnem felnevetek. Tudom én, hol kezdted az életedet, Jeremy! Egy kis, kétszobás lakásban Bethna Greenben; anyád varrónő volt, apádnak pedig ötéves korodban már bottal üthették a nyomát. Simon büszkén mesélt erről különféle interjúkban, jelezve, hogy milyen keményen megdolgozott ez a család a felemelkedésért. Te meg a kis nyakkendődben azt képzeled, hogy az jelzi a pedigrédet – azt, amit megvásároltál magadnak. Egyesek számára ez talán csodálatra méltó. Számomra is, mivel én ugyanezt próbálom elérni – kimászni a szegénységből, eltávolodni attól, amilyen lapokat az élet indításnak osztott. Azonban én ismerlek. Tudom, hogy gyűlölöd a gyökereidet, bármilyen sztorit találtál is ki azóta. Te ezt megláttad bennem, és amikor megkértek, hogy segíts a saját húsodnak és vérednek egy hasonló helyzetben, te elmenekültél! Helene-nek igaza volt. Gazember vagy, és ezt a privát klubod meg a drága ruhád sem tudja palástolni. De nyugodtan hordd csak azt a nyakkendőt! Nincs messze a csütörtök.

Visszasétálok a szobámba, és a hazafelé úton megszemlélem Puerto Banús központi sétányát. A butikok tömve vannak nőkkel, akik csicsás ruhákat tartanak maguk elé a tükör előtt, és a barátnőikkel csevegnek. Kamasz lányok vonulnak el mellettem beszélgetésbe mélyedve, és a szoláriumról dumálnak. Eltűnődöm, hogy én is egy ilyen üres kagylóhéj lennék-e, ha itt növök fel, az Artemis család keblén. Könyveket olvasok, követem a világ folyását, a véleményem nem csak cipőkre és golfklubokra korlátozódik. Jobb vagyok, mint ezek az emberek, ehhez nem fér kétség. Azonban tudatlanságuk ellenére boldognak látszanak. Talán éppen a tudatlanságuk miatt! Mi félnivalójuk van? Ezek az idióták nem gondolnak a klímaválságra – azon tűnődnek, milyen ruhát vegyenek fel holnap a jachton. Mégis izgalmas figyelni őket, és csak rövid ideig tehetem. Amint elvégeztem a dolgomat, nem jövök vissza a gazdagok eme játszóterére. Talán be kellene szerezni valami emléket. Nézegetem a boltok kirakatainak túlárazott kínálatát. Se pénzem, se kedvem nincs prémes kézelőjű kaftánt venni, még viccből sem. Amúgy azt hiszem tudom, milyen emléket viszek haza innen, és az egy fityingembe sem fog kerülni.

Másnap, miután elmentem futni a tengerpartra, elautózom a házukhoz. Hatalmas villa ez, egy jól őrzött komplexumban, elrejtve a közönséges népek elől. Óriási kapuk és unatkozó biztonsági őr vigyázza egy fülkében. Gondolom, neki kell ellenőriznie a látogatókat, de amikor közlöm, hogy az Afterdark butikból hoztam egy ruhát Mrs. Lyle-nak a nyolcas számú házba, egy intéssel tovább enged. Jól gondoltam, hogy a makulátlan villákban üldögélő, unatkozó hölgyek gyakran rendelnek új ruhát, vagy hívják magukhoz a műkörmöst, lehetőleg azonnal. Nem azt mondtam, hogy Artemisékhez megyek. Nem akartam egyértelmű kapcsolatot, már csak azért sem, hátha később rákérdeznének.

A házuk, amely a kilences számot viseli, majdnem teljesen olyan, mint a nyolcas vagy a tízes számú ház. Fehér stukkó, terrakotta kövek vezetnek fel a bejáratig. Pálmafák a veranda mindkét oldalán. Tökéletes, zöld pázsit, még ebben a tikkasztó hőségben is. Amikor az ember a társadalomtól távol, elszigetelve él, az öntözési tilalom nem vonatkozik rá. Leveszem a lábamat a pedálról, csak gurulok, de nem sok a látnivaló. Sehol nincs senki ezeken a széles utcákon, se egy kutyasétáltató, se egy babakocsis anyuka. Ennyi pénz, és csak a némaságot vásárolhatod meg vele. Én amúgy nagyra értékelem a csendet. Ha az ember egy londoni főút mellett nő fel, akkor egy olyan napról álmodik, amikor a szomszédok nem dühből szexelnek hangosan, és/vagy zokognak A nyomorultak filmzenéjére. Azonban ez a némaság, ez a nyugalom mesterkélt – tompa és unalmas, mintha azoknak készült volna, akik olyan környezetet akarnak létrehozni, amely teljes mértékben tagadja az emberi élet hangos valóságát. Az Artemis házaspár ingatlanválasztása szinte semmit nem árul el róluk. Ez a ház olyan gazdagoknak épült, akik nem érdeklődnek a dizájn iránt, hanem a biztonságot és a státuszt tartják szem előtt. Vajon Lynn és Brian ezen a környéken vett házat? Jó, akkor mi vegyünk egy nagyobbat! Ennyi. Semmit nem mutat a személyiségükből, sehol semmi aktivitás, csak a kilúgozott konformitás. Ahogy elindulok hazafelé, elfog a lehangoltság. A DNS-em közös ezekkel az emberekkel – vajon egy napon én is a bézs szőnyeg felé hajlok majd, és lesz egy szobalányom, akivel rosszul bánhatok? Mondjuk, egy szobalány jó lenne, de azt hiszem, kissé nyomasztónak találnám elkerülhetetlen szomorúságát. Bár szerintem ez Kathleen számára inkább nyereség. Valaki, aki még nála is szarabbul érzi magát, és teljes életnagyságban ott van előtte, minden áldott nap.

A lakótömbtől a kaszinóhoz hajtok – nagyjából harmincperces az út egy meglehetősen veszélyes szakaszon. Oldalt a sziklák lenyúlnak egészen egy… szurdokig? Vízmosásig? Nem tudom. Mint mondtam, én egy főút közelében nőttem fel, és mindig is egészséges gyanakvással viseltettem a nagy, nyílt terek uránt. A vidék teljesen elképeszt, és ha otthon valahová harminc percet kell utaznom kocsival, akkor nem pazarlom rá az időmet. Néha elkap a vágy, hogy gyorsan összefussak valami pasival (igen, a szex miatt, nem kell csodálkozni), vagy csak azzal ütöm el az időmet, hogy randialkalmazásokat böngészek. Nézem a BMW-k előtt pózoló gazfickókat; mintha a BMW annak lenne a jele, hogy mennyire „befutottak”, holott egyértelműen arra utal, hogy elég ostobák azt képzelni, hogy a részletfizetés okos pénzügyi döntés. De nem feltétlenül utasítok el egy csillogó kocsit meg egy V nyakú pólós srácot. Végül is nem a közös életemet tervezem ezekkel a pasikkal, sőt még a nevüket sem szoktam megjegyezni. Azonban szigorúan meghúztam a határokat. Csak az rúghat nálam labdába, aki csupán pár kilométerre lakik. A hangulatom csapongó, és bocs, de nem várlak a vasútállomáson, hogy bepöfögjön a gőzös, és az üzidre sem várok, amiben leírod, hogy a vasút helyett pótlóbuszokat állítottak üzembe karbantartási munkálatok miatt. Ezért a spanyol vidék olyan számomra, mint egy idegen bolygó, és basszus, az a szikla valóban egy vízmosáshoz vezet! Mindegy, elég meredek a sziklafal, és szúrósnak tűnő bokrok hálózzák be. Emellett az úton sehol egy lélek. Tökéletes! A nap feljött, és a meleg levegő simogatja a karomat, ahogy vezetés közben az ajtóra könyökölök. Bekapcsolom a rádiót, a helyi adó Beach Boyst játszik. A God Only Knows dübörög a kis bérautóban, ahogy lassan falja a kilométereket; a kaszinó felé tartok. Nyilván nem hiszek istenben. A tudomány és a Kardashian klán korát éljük, ezért úgy gondolom, bizton sorolhatom magam az épelméjűek közé. Emellett egyetlen épeszű isten sem rakott volna ilyen emberek közé, és adott volna nekem ilyen feladatot. Tehát isten nem létezik. Mégis azt érzem, hogy valaki ma lemosolyog rám.

Ha már istennél tartunk, van egy történet a Bibliában (vagyis nem a Bibliában, egy filmben hallottam, és a modern technika is szerepel benne), ami valahogy így szól:

Egy ember éveken át élt egy kis házban, míg egy napon kopogtattak nála a mentők, és így szóltak: „Uram, vihar közeledik, el kell hagynia a házat.” A pasas válaszol: „Köszönöm, uraim, de vallásos vagyok, mély a hitem. Isten majd megment.” A mentők elmennek, és megérkezik a vihar. A víz egyre magasabban áll a ház körül, és arra megy egy hajó. „Uram – szól a kapitány –, jöjjön velünk, a víz egyre magasabb lesz!” De a pasas közli vele: „Köszönöm, de vallásos vagyok, mély a hitem. Isten majd megment.” Később a pasasnak fel kell másznia a háza tetejére, mert már olyan nagy áradás van. Egy helikopter jelenik meg a feje fölött. „Uram, másszon fel a létrán, biztos helyre visszük!” A pasas elküldi őket. „Köszönöm, uraim, de vallásos vagyok, mély a hitem. Isten majd megment.” Később a pasas megfullad. Amikor felér a mennybe, találkozik Istennel, és így szól: „Atyám, én vallásos voltam, mély volt a hitem. Miért hagytál megfulladni?” Isten bosszankodva pillant rá (miért is ne bosszankodna? Ez a pasas egy idióta!), és így szól: „David, érted küldtem a mentőket, egy hajót meg egy helikoptert. Mit keresel itt?”

Valaki elküldte nekem a nagydarab, ostoba Amirt a batár nagy kocsijával, egy tuti időpontot, amikor a nagyszüleim késő estig kimaradnak, és egy kanyargós, veszélyes utat. És a történetben szereplő ostoba pasastól eltérően, nekem feltett szándékom kihasználni minden lehetőséget.

◆ ◆ ◆

Alig több mint harminchat órám van megvalósítani a tervemet. Eltölthetném az időmet azzal, hogy mindenhová követem a párost, hogy többet megtudjak róluk, de őszintén szólva nem elég érdekesek ahhoz, hogy megérje. Úgyhogy a délután további részét a tengerparton töltöm: egy privát partszakaszon elnyúlok egy nyugágyon, és rozét iszogatok, miközben egy olyan nőről szóló könyvet olvasok, aki többévnyi manipuláció és érzelmi kihasználás után megölte a férjét. A Monte Cristo grófját képtelen voltam továbbolvasni, túlságosan is érzékenyen érintett, azt hiszem. De azért a végére lapoztam, ami rémes szokás, de ezt a kis csalást a következő sorral jutalmazták: „Minden emberi bölcsesség belefér e szavakba: „Várni és remélni!”{2}

Várni és remélni. Kamaszkorom óta ebben éltem, és végre a várakozás a végéhez ért. Kezemet forró mellkasomra helyezem, és próbálom kitapogatni, hogy a szívem a szokásosnál hevesebben ver-e. De nem, normálisan veszem a levegőt, mintha a mai nap is átlagos nap lenne, és nem egy szörnyű bűncselekményt készülnék elkövetni. Milyen különös! Az agyam újra és újra elismétli a tervet, és a várakozás úgy zubog fel bennem, mintha a gőz bármelyik pillanatban a fülemen keresztül robbanna ki belőlem. Mégis itt fekszem sötét napszemüvegben, és a szívem nem hajlandó elárulni azzal, hogy kirobban a mellkasomból. A testem készen áll, még így is, hogy az agyam úgy viselkedik, mintha az első randevújára készülődő kamasz lány lennék.

Azon az estén, mielőtt lefeküdnék, küldök egy üzenetet Amirnak újonnan vásárolt eldobható telefonomról. Edward Snowden nevezte így azt a telefont, amelyet az ember akkor vesz, ha lenyomozhatatlan akar maradni. Esetemben ez elég nagyzoló kifejezés, tekintve, hogy semmilyen államtitkot nem ismerek. De azért jó a tipp, és London kevésbé egészséges környékére tett futó látogatásom és hatvan font leperkálása után szert tettem erre a csinos, régi típusú, kihajtható telefonra, amelyet feltöltöttem, így tudok üzenetet is küldeni. Angliába nem jön vissza velem, de hasznos célt szolgál. Megkérdezem Amirt, hogy merre jár holnap, és esetleg kölcsönadna-e néhány napra nekem egy kocsit. Azt mondtam neki, hogy holnap estére vidékre utazom, és nagyobb biztonságban érezném magam egy nagyobb autóban, ami azt hiszem, részben igaz is. A legjobb hazugságban mindig ott van a részigazság, így könnyebb ragaszkodni a sztorihoz, és kevésbé kerülsz olyan helyzetbe, hogy belezavarodj a mesédbe. Jimmy barátomnak minden az arcára van írva, képtelen hazudni: ha füllent, a szája sarka automatikusan felfelé húzódik, szinte elvigyorodik. Nagyon édes, azonban lehetetlen bármilyen hazugságra is rávenni, ha rákérdeznek nála, azonnal bevall mindent.

Amikor felébredek, rögtön megnézem a telefonomat. Ahogy azt sejtettem, Amir kora reggel válaszolt. Gondolom, bulizott a Glitterben. Rögtön visszaírok, megköszönöm az ajánlatát, miszerint bulizzunk együtt, és ismét elmagyarázom, hogy délután elutazom. Tudom, hogy nem úszom meg egy sima kulcsátadás-átvétellel, ezért azt javaslom, hogy találkozzunk a Calle Riberán egy fagylaltozóban délután kettőkor. Tudom, hogy legalább délig kell várnom, mire válaszol, tekintve, hogy csak sejtem, mennyi pezsgőt nyakalhatott be az éjszaka, úgyhogy beugrom az apró zuhanykabinba, majd felveszek egy olyan nyári ruhát, amiről úgy vélem, Amir szemében kissé lomposnak mutat. A ruha nem csillog és nem is feszül, tehát tulajdonképpen munkavédelmi ruhának látszik azokkal a cuccokkal összehasonlítva, amiket itt a nők hordanak. Rövid itt-tartózkodásom alatt kezdtem azt érezni, hogy a flitterek, aranygombok és állatminták egyfajta egyenruhává olvadnak össze. Ja igen, és még igen elterjedt a felfújt kacsaszáj, amitől a nők úgy néznek ki, mintha valami szörnyű allergiás reakciójuk lenne a jeges kávétól, amit napozás közben szürcsölgetnek.

Nem tervezem, hogy visszajövök ebbe a lakásba, bár vasárnapig vettem ki. Talán túl optimista vagyok, de nem akarom, hogy ebben a létfontosságú pillanatban elfogjon a kétség. Rendet rakok, az ágyneműt bedobom a mosógépbe, és letörlök minden létező felületet. Felemelem kis bőröndömet, majd előveszem mindazt, amire a nap során szükségem lesz. Az átvetős táskámba (Gucci, az egyik első szerzeményem azután, hogy elkezdtem a jelenlegi helyemen dolgozni – még a marbellai hölgyek is odalennének érte) beleteszem az eldobható telefont, a parókát, némi eurót készpénzben, egy pár vászoncipőt, elemlámpát, gumikesztyűt, mini-parfümösüveget, benne folyadékkal, és egy doboz gyufát. Minden más a nagy táskába megy, beleértve a valódi telefont, az útlevelemet és a hitelkártyáimat.

Bezárom a lakást, és elteszem a kulcsot – csak a biztonság kedvéért. Hirtelen elönt a rettegés, így a ruhaujjammal letörlöm a kilincset és rádöbbenek, hogy ezt ügyesebben kell csinálnom. Ha úgy akarom véghezvinni a tervemet, hogy ne kapjanak el, egy gyors felülettörlés nem lesz elegendő. Na jó, ez úgyis csak próbaüzem. A kocsit jó harmincperces sétára parkoltam le, távol a zsúfolt főúttól. Nem akartam, hogy felvétel készüljön rólam egy parkolóban, és a lakáshoz ez esett a legközelebb úgy, hogy ne vontassák el a parkolás után néhány perccel.

Már most nagyon meleg van, az izzadság végigcsorog a mellkasomon és összegyűlik a melltartóm alatt. A nagy táskát a vezetőülés alá hajítom, és ellenőrzöm, hogy egyetlen szögből se legyen látható. Majd visszasétálok a városba, de véletlenül másik úton megyek, és a tengerparton kötök ki. Miután néhány órát eltöltök egy kávézóban, ahol egy kávéért öt eurót kérnek el, Amir végre üzen. Szia bébi, hagy pihenjem ki a tegnap estét, bazi nagy bulit hagytál ki! Az Oceania klubban leszek háromtól, hogy magamhoz térjek. Talizzunk ott 1 italra, és segítek!

Nem sokon múlik, hogy a válaszától újragondoljam az egészet. Nem viselek el egy olyan felnőttet, aki a helyesírás alapvető szabályaival sincs tisztában, még üzenetben sem. Ez egyszerűen modortalanság, emellett olyan szintű tudatlanságot feltételez, amit az ember egy kamasz esetében megbocsát, de egy felnőttnél vérlázító. És ez nem csupán a hiányos iskolázottság miatt van. Az én sulim nem volt épp a Roxfort, de azért megtanultam a különbséget a hagy és a hadd között. Kétlem, hogy Amir valaha is megtanulta volna. Nem először gondolkozom el azon, hogy mivel kereshet ennyi pénzt; kétlem, hogy teljesen legális lenne a dolog, na de hogy jövök én ahhoz, hogy erkölcsileg bárkit is elítéljek! Eszembe jut, hogy inkább a bérautót használom, de végül úgy döntök, maradok Amir ajánlatánál. Csak szigorúnak kell lennem, elutasítani minden alkoholajánlatot, és amint megkapom a kocsikulcsot, mihamarabb le kell lépnem. Jaj! Utálom, ha egy férfira kell támaszkodnom (sőt, egy olyan férfira, aki a fejét teljesen körülölelő napszemüveget visel) egy olyan ügyben, amelyet teljes mértékben nekem kellene intéznem, de muszáj realistának lennem. És Amir úgysem lesz ettől az interakciótól okosabb. Ha minden terv szerint halad, fogalma sem lesz róla, mi történt. Ha valami balul üt ki, akkor pokoli nagy bajba kerül. Ettől kissé felvidulok, és kiiszom a kávémat.

Kevéssel három óra előtt érkezek meg az Oceania klubhoz. A hely hatalmas, a tágas frivolitás megtestesülése. Úgy érzem, az egész egy hatalmas, szteroiddal teletolt bár. A parkoló tele van csillogó sportkocsikkal, amelyeket feldúltnak látszó, fehér libériás parkolófiúk parkolnak le. Elöl, a bejárat előtt hanyagul parkol egy Rolls Royce, rendszámtáblája a következő: BO55 BO1. A recepciós pultnál várakozom, ami mögött egy lány valami egészen tré angol akcentussal telefonon beszél; a barnaságát látva a nap kijelentené, hogy ez a szín messze meghaladja képességeit. Végül a lány felém fordul; gondolom, teljesen hidegen hagyja barna, póthajat nélkülöző hajam és lapos talpú szandálom. Piros rúzst viselek, mint mindig, amikor azt érzem, valamiféle pajzsra van szükségem, de ettől eltekintve elég átlagosnak tűnök. Minden nagyképűség nélkül azt mondhatom, szép arcom van. Amikor egy nő véletlenül kijelenti, hogy vonzónak gondolja magát, mindig sietve visszaszívja, mert egész életünkben azt hallgattuk, hogy „ne légy eltelve önmagaddal”. Légy olyan szép, amennyire lehet, de ügyelj arra, hogy mindez teljesen természetesnek tűnjön, és ami még fontosabb: soha ne ismerd el! Menekülj az olyan férfitól, aki azt mondja, hogy gyönyörű vagy, pedig nem is vagy tudatában ennek. Az ilyen pasas általában azt akarja, hogy folyton elérhető legyél a szex terén, de a te örömöddel egyáltalán nem foglalkozik. Én elég csinos vagyok. Nem vagyok magas, de karcsú és arányos testalkatú. Sötét hajam van, szimmetrikus vonásaim, szép, telt, de nem túlságosan vastag szám. Szeretem azt, amit a tükörben látok, de nem vált rögeszmémmé. Tudom, hogy a külsőm segít boldogulni az életben, de én nem anyám vagyok, aki túlságosan is sokat tett fel a szépségére, és amikor a szépség már nem volt elég, csak bukdácsolt az életben. A helyi pávákat tekintve a kinézetem valószínűleg hihetetlenül lehangoló a marbellai férfiak szemében. Coco Chanel állítólag egyszer azt mondta, hogy mielőtt kilépsz a lakásból, vegyél le magadról egy kiegészítőt. Ezek a lányok előbb kaparnák ki a műkörmükkel az öreg Coco szemét, mintsem ilyet tegyenek. Megmondom Miss Csokinak, hogy Amirhoz jöttem, és a lány arca megváltozik. Amir láthatóan fontos vendég itt, és átkísérnek a márványcsarnokon; könyvespolcok mellett haladunk el, amelyeken kamukönyvek sorakoznak, és olyan tárgyak, amelyek réginek tűnnek, de lefogadom, hogy raklapostul veszik őket valakitől, aki ezt a sok szart azoknak adja el, akik autentikusnak akarnak tűnni, de mit sem törődnek a tárgyak valódi származási helyével.

Kiérünk a szabadba, a vakító napfénybe – egy láthatóan felnőtteknek készült kalandparkba. Itt több, egymásba kapcsolódó medence helyezkedik el, középen egy várral, ahová az emberek egyszerűen odaúsznak, és a szalmanapernyők alatt élvezik a koktéljukat. House üvölt a hangszórókból, a pincérek pedig sietve kerülgetik a napfürdőzőket, és töltik újra a poharaikat. Egyesek igazi ágyon fekszenek, baldachinok alatt, mások pedig cigarettáznak és beszélgetnek. Senkin nincs más a fürdőruhán kívül, eltekintve tőlem, de én nem szándékozom csatlakozni hozzájuk. Megpillantok valakin egy igazi hasláncot. Ha elfogynak a helyek, amiket gyémántokkal ékesíthetsz, aggass valamit a derekadra. Coco Chanel belehalna.

– Mr. Amir még nem érkezett meg; kérem, lazítson egy kicsit, és legyen a vendégünk egy italra!

Szinte lenyomnak egy hatalmas, fehér nyugágyra, ahol csak magányom miatt vagyok szembetűnő. Rendelek egy tonikot abban a reményben, hogy Amir azt fogja hinni, hogy már „fent vagyok a szeren”, és várok. Új barátom csak negyvenöt percet késik, amit azzal töltök, hogy az amúgy is bronzbarna lányokat figyelem, ahogy ide-oda fordulnak, hogy minél jobban érje őket a nap, és a borotvált mellkasú, hasi tasis, befeszítő, de a testüket leginkább egymásnak mutogató pasikat bámulom.

Egyszer csak Amirt pillantom meg, ahogy lassan közeledik a nyugágyak között. Nehéz nem észrevenni: neonsárga rövidnadrágot visel, mögötte pedig a sleppje vonul – láthatóan mindegyikük azt sugározza magából, hogy fő életcélja az, hogy a lehető legjobban hasonlítson a falkavezérre. Pincérek futnak be minden oldalról, kezükben törülköző, pohár, jeges vödör és bizarr módon kókuszdió.

Amir odaér ahhoz a nyugágyhoz, amelyen én ülök, és a napszemüvege fölött lepillant rám.

– Szia, szépségem! Ő itt Stevie, JJ, Dagadék, Cooper és Nige. – A sleppre mutat, akik unottan bólintanak felém, és máris a közeli bikinis lányokat stírölik. Eltűnődöm, vajon Dagadék mivel érdemelhette ki ezt a durva becenevet, mert a testzsírszázaléka láthatóan egy számjegyű. Csak izmot látok rajta, de azt többet, mint amennyit bárki is joggal birtokolhat – kivéve, ha az illető fizikai munkát végez, bár kétlem, hogy Dagadéknak bármiféle munkája lenne.

Amir megragadja a kókuszdiót, és a Nige nevezetű srác felé dobja, aki hangos tetszésnyilvánítás közepette lefejeli. Nige elégedetlenül újra próbálkozik, és a gyümölcs kettétörik. Leül a nyugágyra, és a kókuszdiót a levegőbe emeli, ahogy a bikinis lányok és izompacsirta fiúk izgatottan kiabálnak.

– Ez a legjobb trükkje – jelenti ki Amir büszkén. – Zsinórban nyolc nyáron át gyakorolta, míg végül sikerült neki. Rá akarjuk venni, hogy jelentkezzen olyan tehetségkutatóba, ahol kutyák mutatnak be trükköket. – Érzem, hogy kissé elönt a pánik, amint elképzelem, hogy az egész délutánomat azzal töltöm, hogy azt figyelem, ahogy ezek az agyonszolizott, beolajozott, dohányos szájszagú emberek párzási rituálékat adnak elő egy apró medence körül. Szigorúbban kell vennem a küldetésemet, nem engedhetem meg magamnak, hogy Amir diktálja a napomat!

Ezzel az új elszántsággal odanyúlok, és megfogom Amir csuklóját; addig tartom, míg teljes figyelmét felém fordítja.

– Nagyon sajnálom, de kicsit késtetek, és nekem már csak egy órám van az utazásom következő szakaszáig. Elhoztad a kocsit? Az a gond, hogy nagyon sietek.

Amir egy pillanatig bámul rám, majd hátravetett fejjel kacagni kezd. A hájas slepp csatlakozik horkantó röhögéséhez, annak ellenére, hogy nem voltak elég közel ahhoz, hogy hallják, mit mondok. Azt hiszem, az, aki az italokat fizeti, megköveteli magának a teljes munkaidős, vidám közönséget.

– Csajszikám, még a nevedet sem tudom! Nyugika, spurika! Hoztam neked egy kocsit, de lazuljunk kicsit, nyugibugizzunk, dumálgassunk, jó? – Az ilyen ostoba kifejezések hallatán elnyomok egy borzongást, és kissé megereszkedik a vállam.

– A nevem Amy – közlöm mosolyogva –, és abszolúte van kedvem egy kicsit dumálgatni.

Végül majdnem két órát töltök Amirral és egyre növekvő létszámú csapatával. Próbálok belesimulni a bandába, de nem könnyű. Patakokban folyik a pezsgő, a lányok irtó lazák, valaki szól, hogy hangosítsák fel a zenét. Amir figyelme finoman szólva is elég hamar lanyhul, és kénytelen vagyok türelmesen kivárni, amíg többször is fel-le ugrál, csak azért, hogy belekiabálja a nagyvilágba, hogy: TOOOOOOLJAAAAD!

Elmesélem neki, hogy rendezvényszervezőként dolgozom, és kiemelem, hogy nemrég szakítottam a pasimmal, úgyhogy nem romantikus kapcsolatot keresek. Szerencsére Amirt láthatóan teljesen hidegen hagyja az ilyesmi; olyan srácnak tűnik, aki gyűjti a haverokat és szereti jól érezni magát. Talán ennyi az egész. Érdekes ez a változatosság. Többször is az órámra pillantok, és amikor már nem bírom tovább, közlöm vele, hogy lejárt az időm, tényleg indulnom kell. Ez az igazság, valóban nem sok időm van, nemsokára a pozíciómban kell lennem a Dineróban.

Amir égnek emeli a tekintetét, de feláll és jelez JJ-nek, aki odasiet, miközben szó szerint belelök egy bikinis szépséget a medencébe.

– Hozd ide a Hummert, cimbi! – parancsolja Amir, és belekortyol a pezsgőjébe. – Poénos csaj vagy, Amy! A gépen azt hittem, nincs kedved dumálni, nem hittem, hogy hallok még felőled. De Amirnak végül úgysem tud senki ellenállni, haha! – helyezi karját a hátamra, és az épület felé terel, amelyen átvágunk, miközben a pincérek a falig hátrálnak tőlünk. – Ezzel a kocsival szuper menni, drágám, de azért erős kis járgány. Egy vadállat! Nem gond neked, fogsz bele bírni?

Biztosítom róla, hogy széles körű tapasztalatom van nagyobb autók terén, ami persze hazugság, és nem kérdezem meg, mi az a Hummer, ami bölcs döntésnek bizonyul. Odakint várjuk meg, amíg meghozzák a kocsit, és Amir jó utat kíván azzal, hogy ráérek csak vasárnap visszahozni. Ugyan jóval előbb vissza fogok érni, de csak elmosolyodom, és köszönetet mondok.

Egy tank fordul be a sarkon. A zaj ijesztő, én pedig összerezzenek. Amir hangosan felkacag, és belecsap JJ tenyerébe, aki átadja a kulcsot. Ez a kocsi egy batár! Sötétített ablakok, mattfekete csapágyak. Amir megkér, hogy párszor gyakoroljak a kocsifeljárón, megmutogatja a krómbevonatot és a tripla felfüggesztést, vagy mi a fenét. Belekapaszkodom a kormányba, lábam vadul ide-oda jár a fék fölött, azon tűnődve, hogy jó ötlet-e ez az egész. Azonban amikor lábfejemet a fékre helyezem, rádöbbenek, hogy ez a nagy teljesítményű kocsi jó szolgálatot fog tenni nekem. Közlöm Amirral, hogy az autó szuper lesz a kis kirándulásomhoz, és arról áradozom, hogy a barátnőm mennyire odalesz tőle.

– A csajok imádják a nagy autókat, nem? Tök szexin néznek ki benne. Csak annyit kérek, hogy ne essen baja! Jövő héten át akarom vinni Dél-Franciaországba. – Belém hasít a pillanatnyi bűntudat, hogy szinte teljesen biztos, hogy minimum jelentős kozmetikázásra szorul majd a járgány (ha nem töröm totálkárosra). De egy zsák készpénz mindenre gyógyír, és abból, amit ma láttam, Amirnak e téren nincsenek hiányosságai.

Amir megkér, hogy a kocsit majd a klubba hozzam vissza, majd rám kacsint, szorosan átölel, és visszamegy az épületbe. Egy percig ülök a kocsiban, körülölel Amir fás illatú arcszesze, és nagyon boldog vagyok attól, hogy ilyen szerencsém van. Egy pasi, aki semmit nem tud rólam, kölcsönad nekem egy kocsit úgy, hogy cseppet sem törődik a biztosítással, a személyazonosság igazolásával vagy legalább azzal, hogy tudok-e vezetni. A kis bérelt kocsim egy mellékutcában álldogál, és én készen állok a tervezettnél még kevesebb nyom hátrahagyásával végrehajtani a tervemet. Eltűnődöm, nem csapda-e az egész, de mivel senki nem ismeri a terveimet, ezt a gondolatot gyorsan elhessegetem.

Kora este fél hét van. Amikor korlátlanul folyik az alkohol, az idő gyorsan repül. Jeremy azt mondta, hogy vacsora után mennek át a kaszinóba, úgyhogy sejtésem szerint az olyan fél tíz körülre tehető. Nem fogom egész este követni őket, és ennek egyetlen oka van: nem akarom, hogy bárki kiszúrja a kocsit, ezért nagyon lassan vezetek Marbella felé, abban a reményben, hogy találok valami olyan kaját, ami nem csirkecsíkokból vagy csoffadt sült krumpliból áll.

Ahogy a tányér levest eszem, lassan veszem a levegőt, és kényszerítem magam, hogy ne doboljak a lábammal. Marie mindig megkérdezte tőlem, mi volt a napom öt legjobb pillanata, „hogy emlékezzünk arra, milyen szerencsések vagyunk”. A halála óta nem csináltam ezt, de úgy tűnik, a mai elég jó nap ahhoz, hogy számba vegyem a dolgokat. Ahogy azt a végletesen őszinte emberek mondják: „ma van hátralévő életed első napja”. Talán ezen a napon kezdődik el igazán az életem. Az eddigi életem nagy részét arra fordítottam, hogy eljussak ide. A gyerekkorom szinte egy pillanat volt, a kamaszkorom bosszantó váróterem a felnőttkorig. A húszas éveim tulajdonképpen működőképesek voltak – eszközként funkcionáltak egy cél elérése érdekében. Nem érzem magam túl szerencsésnek, Marie, bocs! Túl korán mentél el, és ennek nyomán a szerencse sosem mosolygott rám túlságosan. Talán nem fogok tudni öt jó pillanatot felsorolni, de most egy is elég, nem? Játsszunk kicsiben, és lássuk, mire jutunk!

Háromnegyed kilenckor kifizetem a számlát, és visszamegyek a hatalmas dög kocsihoz, amely az étteremmel szemben parkol. Eltűnődöm, hogy a pénz és az ízlés között vajon fordított arányosság áll-e fenn – az, hogy Amir ennyire részrehajló a krómmal, igazolja ezt a feltevést. Ahogy Jeremy és Kathleen háza is, ha már itt tartunk. De ezek az emberek nemrég tettek szert a vagyonukra, vagyis „újgazdagok”, ahogy azt Jimmy anyja bűntudatos élvezettel szokta mondogatni. Talán minél régebbi a vagyon, annál több ízlés szorul az emberbe. Ha most sikerrel járok, Krőzusénál is nagyobb vagyon kerül a birtokomba, de tetőtől talpig újgazdag leszek. Lehet, hogy különösen kedvelni fogom majd a bronz és a bézs színt, illetve a csillogó ékszereket, bár kétlem. Ez valószínűleg azt jelenti, hogy az ízlésnek inkább ahhoz van köze, hogy az ember gonosz-e, vagy sem. Az Artemis család mindenképp alátámasztja ezt az állítást.

Nem írom be a célállomást a GPS-be, hátha Amir belekukkant, vagy a rendőrség megtalálja a kocsit. Helyette van egy kis térkép nálam, amelyet hat euróért vettem a reptéren. Többször is megnéztem az útvonalat; ha esetleg eltévedek, elég időm van odaéri. Kiveszem a parókát a táskából, és felnyögök, ahogy rádöbbenek milyen elnyűttnek tűnik, annak ellenére, hogy csak egyetlen alkalommal viseltem. Olcsó húsnak híg a leve, ahogy Jimmy anyja szokta mondani. Legközelebb nagyobb összeget fordítok az álcázásra. Kanyargós, sötét utakon halad a néma kocsi, egyszer sem lépem túl a harminc kilométer per órás sebességhatárt. Alig van forgalom, de ahogy közeledem, azon tűnődöm, hogy a kaszinó vendégei ezen változtatnak-e. Csak egyetlen esélyem van megvalósítani a tervet, és ha bármi jelét látom másik autónak, nem kockáztathatok. Basszus! Sikerülnie kell! Muszáj!

A kaszinó a nagy semmi közepén áll, de éttermek és bárok különös csoportja veszi körül, vagyis megállhatok a parkolóban úgy, hogy nem kell azon aggódnom, hogy feltűnő leszek. Gyorsan teszek egy kört, hogy megbizonyosodjam arról, hogy Artemisék Mercedese még nincs itt, majd a bejárat felé indulok. Nem megyek be – egyrészt azért, mert nem vagyok klubtag, másrészt pedig azért, mert nem szeretném, ha feltűnnék a kaszinó kamerafelvételein; inkább a klub és egy Rays nevű bár között álldogálok, a sötétben. Ez a hely kicsit olyan, mint egy bevásárlóközpont a városon kívül; szinte arra számítok, hogy megpillantok egy lakberendezési áruházat. Aligha luxushely – meglep, hogy a nagyszüleim egyáltalán beteszik a lábukat ilyen környékre. De persze egy marbellai, zárt közösségben szándékoznak tölteni az öregkorukat, egy olyan helyen, amelyhez képest Florida a kultúra szempontjából maga a reneszánsz Itália.

Dühös vagyok, hogy ilyen sok időt hagytam magamnak. Lefogadom, hogy a nagyszüleim képesek aggódni azon, ha nem érnek haza este tizenegyre, de mi van, ha titokban éjszakai baglyok? Aligha bujkálhatok itt, a parkolóban, ahol csak a gyér bokrok mögé rejtőzhetek el. Idegességemben a kocsim felé indulok, hogy összeszedjem magam, és ismét átgondoljak mindent. Ahogy megyek az autó irányába, egy ezüst négyajtós kocsi közeledik a feljárón, az út közepén, és égnek a reflektorai. Visszatartom a levegőt, és pislogva bámulom a rendszámtáblát, ami teljesen felesleges, mivel megpillantom Mrs. Artemist; fényes, beszárított haja foglalja keretbe arcát, amelyen utálkozás ül. Nevetést hallok, és gyorsan belépek két kocsi közé, majd rájövök, hogy a hangot én adtam ki. Egyértelmű, hogy izgatottabb vagyok, mint vártam. Legalábbis a lényem egy része nagyon várja ezt az egészet.

Az idősebb pár lassan kiszáll a kocsiból, Jeremy a kulcsot a parkolófiúnak hajítja, és alig pillant a feleségére, aki fürgén lép a járdára; úgy markolássza Chanel táskáját, mint gyerek az alvós mackóját. Úgy indulnak el befelé a kaszinóba, hogy szóra sem méltatják sem a parkolófiút, sem az ajtónállót, akik csak néma szoborként bámulhatják a méltóságos elitet. Azonban egy szobor nem húzhatja végig a seggét a kocsid bőrülésén, ahogy azt a parkolófiú megteheti (és remélhetőleg meg is teszi).

A következő két és fél órában a kocsimban ülök. Elfogyasztok egy undorító sajtburgert, és eldöntöm, hogy ha hazaérek, lemondok a húsról. Elszívok három cigarettát, és megfogadom, hogy ha újra Londonban leszek, leszokom. Valami borzalmas rádió adását hallgatom, és vagy rögeszmésen dobolok a lábammal, vagy megszállottan ellenőrzöm a tükröket, hogy Artemisék kijöttek-e már. Ahogy telik az éjszaka, fiatalabb közönség érkezik, és a kaszinó egyre zsúfoltabb lesz. Úgy gondolom, ez azt jelenti, hogy az idősebbek előbb lépnek le, és igazam van. A lépcsőn hamarosan Hermès sálat viselő nők és parkolócédulákat lengető férfiak állnak, arcukon keveredik a dühös fennhéjázás és a vagyonosság tudata. És hipp-hopp, megjelennek ők is: Kathleen kezében ajándéktasak, kicsit megbotlik, Jeremy szájában szivar. Mókás este lehetett. Ennek örülök. Nem vagyok szörnyeteg: örömmel tölt el, hogy jó hangulatban hagyják el ezt az árnyékvilágot. Ez több, mint amennyit Marie kapott, de itt nekem kell nagyvonalúnak lennem. Az egész családot elpusztítom; az a minimum, hogy kapnak még egy ajándéktasakot és pörgethetnek egyet még a ruletten.

Elindulnak lefelé a lépcsőn, és Jeremy átadja a parkolófiúnak a jegyet. Ez számomra a jel. Elindítom a motort, és kikanyarodom a parkolóból. Már mondtam, hogy mindezt nem terveztem el, és nem az álszerénység beszél belőlem. Homályos gondolataim persze vannak, amelyek Londonban elég szilárdnak tűntek, de most, hogy itt vagyok, úgy érzem, még annyira sem vagyok magabiztos, hogy tegyek egy próbát. Gyorsan haladok a kaszinó alatt kanyargó utakon, követve azt az útvonalat, amelyet remélhetően Artemisék használnak majd a villájuk felé menet. Néhány perc múlva befordulok a sziklás útra, amely sötétebb és hepehupásabb. Úgy saccolom, hogy nagyjából tíz perc előnyöm van, ha óvatosan vezetnek, és meg kell találnom a megfelelő helyet – a minap megjelöltem, de a sötétben olyan, mintha az út el akarná rejteni.

Túl gyorsan megyek, és érzem, hogy szokás szerint megint gombóc nő a torkomban, ami azzal fenyeget, hogy teljesen megborulok. HOL A FRANCBAN VAN EZ A KURVA HELY? Az orromon át veszem a levegőt, és hangosan beszélek magamban:

– Megtalálod, van elég időd, Grace. Semmi gond!

Elhúzok mellette, majd fékezek, ahogy azt vezetésórán tanítják – ki képes tökéletes vészmegállást produkálni úgy, hogy nem torlódnak fel mögötte a kocsik? De az út kihalt, csak a kabócákat hallom. Csinálok egy Y fordulót, ami csak sokadik próbálkozásra sikerül ebben a nevetséges járműben, és megállok a leállósávban. Várom, hogy ismét normálisan tudjak lélegezni, hogy elmúljon a szorító érzés a torkomban. Innen tisztán látom az utat, és ha nem pillantom meg ezt a helyet, akkor nem lenne más lehetőségem, mielőtt hazaérnek. Várok, és magamba szívom a csendet.

Fényszóró. Egy kocsi hol felbukkan, hol eltűnik, ahogy halad a kanyargós úton. Két percem van; elindítom a motort, mintha ennek a tanknak plusz biztatásra lenne szüksége, és gurulni kezdek, kemény kézzel, mereven markolom a volánt. A kocsi teljes egészében megjelenik – lassan, óvatosan vezetnek, nem rohannak. Ahogy hirtelen kipörgetem a kereket, és feléjük robogok, látom, hogy Kathleen szája tökéletes O betűt formáz, majd karját a feje fölé kapja, engem pedig elvakítanak a fények. A kanyarodás miatt hátrazuhanok az ülésen, és gyorsan fékezek. A kocsi szinte megugrik, mintha bosszantaná a váratlan manőver. Ahogy a fejemet dörzsölve felpillantok, csak az út porát látom és egy kielégítően nagy lyukat a bokrok között, a szikla szélén.

Megállítom a kocsit az út túlsó oldalán, és lekapcsolom a fényszórókat. Csak egy kis időm van, mielőtt vissza kell indulnom, és Amir kocsiját a klubban kell hagynom, majd visszavinnem a bérelt kocsimat és elindulni a reptérre. Felkapom az elemlámpámat, remegő kézzel felhúzom a gumikesztyűt, amely a bal kezem hüvelykujjánál kilyukad. A gyufa és a kis parfümös üveg a zsebemben. Átvágok az úton, és megállok a szikla peremén. A szandálomat nem éppen nagy gyaloglásra tervezték, és nem tudom, mennyit zuhant a kocsi, de végül az elemlámpával bevilágítva nagyjából tizenöt méterrel lejjebb megpillantom: fejjel lefelé áll, egy bokor fogságában.

Tényleg vissza kellene mennem a reptérre, hogy tiszta maradjon a terep. Bármi történik is most, még megúszom. De hol a poén abban, hogy a nagyszüleim úgy halnak meg, hogy fogalmuk sincs, milyen szerepet játszottam a halálukban? Színtiszta hiúság az egész, és én tapasztalatlan vagyok a gyilkolás művészetében – legközelebb nem engedem meg magamnak ezt az élvezetet! Most azonban lemászom a szikla oldalán, itt-ott a szúrós bokrokba kapaszkodva, lekuporodva, hogy ne kezdjek el gurulni a sötétség felé. Elérem a kocsit. Nehéz megmondani, mi történik odabent, mivel faágak lógnak keresztbe az ajtók előtt. Felkapaszkodom a kocsira a vezető felőli oldalról, fejjel lefelé bedugom a fejemet, és bevilágítok az üvegen. Jeremy fejjel lefelé lóg, feje a biztonsági övre csuklik. Láthatóan sértetlen, eltekintve attól, hogy egyáltalán nincs tudatánál, és fejjel lefelé lóg. Kathleen minden kétséget kizáróan halott, ehhez semmilyen törvényszéki ismeretre nincs szükség; az életben maradás egyik alapvető feltétele az, hogy a fejünk és a testünk kapcsolódjon egymáshoz, és egy faág ezt a kitételt semmissé tette számára.

Feltépem az ajtót Jeremy oldalán, de semmi nem történik. Megpróbálkozom a mögötte lévő ajtóval, ami pont annyira nyílik ki, hogy bedughassam a fejemet – épp a fejtámlája mögé kerülök. Megsimítom nagyapám dölyfös arcát, amely most sápadt és véres, hallgatom szaggatott lélegzetvételét. A lehető legközelebb húzódom hozzá, ami nehéz, mivel Jeremy fejjel lefelé lóg, én pedig kitekeredem, és a nevét suttogom. Szeme résnyire nyílik, és nyöszörögni kezd, ahogy beszélni kezdek.

– Kathleen halott, Jeremy. Őszinte részvétem! Azt gondolom, te sem maradsz életben, de nem vagy egyedül. Mondd, felismersz? Grace vagyok, az unokád. Simon lánya. – Jeremy épphogy kicsit megrezzen. – Igen. Marie gyereke. Végtelenül bánt, hogy eddig a sajnálatos napig nem volt alkalmunk megismerkedni egymással. De te tettél erről, igaz? Te nem akartad, hogy a családod közelébe kerüljek. De semmi gond, Jeremy, szerintem amúgy sem jöttünk volna ki egymással. Azért ez nem volt szép, ugye? És most, attól tartok, meg kell halnod. Nem miattam, hanem anyám miatt. Nekem a család áll az első helyen – tudom, hogy ezt megérted. Ó, és nem csak te és a feleséged távoztok, Jeremy! Ez a csodás az egészben!

Kihúzom a parfümös üveget, Jeremy fejét a lehető leggyengédebben magam felé fordítom, és belenézek egyetlen, nyitott, szürke szemébe.

– Az egész családoddal végezni fogok! – Ahogy kimondom, magam felé rántom a nyakkendőjét, ő pedig előredől. Kihúzom a nyakkendőt a gallérja mögül, gondosan feltekerem, és a zsebembe gyűröm. Ez az én kis spanyol szuvenírem. Majd kinyitom a parfümös üveget, és meggyújtok egy gyufát.

MÁSODIK FEJEZET

Az őrök reggel nyolc órakor dörömbölnek a cellák ajtaján, egy tálcán átadják a reggelit és távoznak. Nyilván nem buggyantott tojást és friss kávét szolgálnak fel; teafiltert kapunk, tejet, és két szelet olyan olcsó fehér kenyeret, hogy a múlt hónapban félretettem egy szeletet pusztán azért, hogy lássam, mi történik vele. Mint kiderült, semmi. A sarkán egy kicsit felpöndörödött, de ettől eltekintve aggasztóan ugyanolyan maradt. Eszembe jutott egy történet, amit a suliban tanultunk arról, hogy a szegényeknek a tizenkilencedik században olyan kenyeret árultak, amiben krétapor és hasonló ehetetlen hozzávalók voltak csak azért, hogy a tészta tömörebb legyen. A börtönök, amelyek manapság nevetséges, parancsolónak szánt néven futó magáncégek tulajdonában vannak, valószínűleg elaléltak ezektől a módszerektől, és sajnálatos módon bevezették a napi alapadagot. Úgy áll a helyzet, hogy itt nem sok étvágyam van. A börtönkosztot egész nyugodtan reklámozhatnák azok a hiú instagramosok, akik az étvágycsökkentőket és a gyanús vitaminokat éltetik. Egyél sima kenyeret naponta háromszor, és ami megmaradt, cseréld el cigire – az átlagos méretű tréningruhád pikk-pakk bő lesz rád!

Kelly megkérdezi, szeretnék-e beszélgetni; félrehajtott fejjel adja elő ezt a részéről valószínűleg együttérzőnek szánt indítványt. Tudja, hogy nemsokára elérkezik a végső tárgyalásom napja. Az utóbbi időben csoportterápiára jár, ami valószínűleg meggyőzte arról, hogy csodás jövő vár rá a személyi tanácsadás területén. Nagy nehezen állom csak meg, hogy elmagyarázzam, hogy a Harley Street legjobb terapeutája sem segíthetne rajtam, úgyhogy kétlem, hogy Kelly ajánlata, miszerint kapcsolatba lép belsőgyermek-énemmel, hirtelen helyrehozná azt, ami szerinte problémát jelent nekem. Amellett, hogy Kelly tagadhatatlanul ostoba, szerintem túlértékelik a beszélgetés jelentőségét. Ahogy annak idején anyám is mondta: „Sose panaszkodj, sose magyarázkodj!” Bár tapintatlanul korán meghalt, és rám hagyta, hogy megbosszuljam mindazt a rosszat, amit ellene elkövettek. Épp ezért vagyok itt! Mindezt mérlegelve talán mégsem lett volna olyan nagy baj, ha kicsit panaszkodik.

Miután Kellynek leesik a tantusz és eloldalog, hogy valaki mást vegyen szárnyai alá, leülök az ágyamra, hogy elkezdjem leírni a történetemet. Nincs túl sok időm, ha mindent a maga teljességében akarok leírni – az általam felkért lópofájú ügyvéd szerint hamarosan megtudom a fellebbezés eredményét. Az ügyvéd minden látogatáskor a világ legszebb méretre szabott öltönyzakóit hordja, de az egészet elcseszi azzal, hogy rikító papucscipőt visel. Talán azon a